Rötterna

En av Nordens stora folkrörelser är alternativrörelsen. Den går ibland under olika namn som græsrodsbevægelsene i Danmark, bland andra kallas den nya sociala rörelser eller nya folkrörelser. I början av 1960-talet fick den sitt stora genomslag i hela Norden i kampen för fred, solidaritet, kvinnokamp. miljö och att bygga alternativ i praktiken. 

Nordiska alternativrörelsen har många rötter. Värnpliktsvägran blev en politisk fråga i Norges folketing redan 1818, tre år efter att den förste kväkaren vapenvägrat i landet med ny grundlov sedan 1814. Grymheten i Rysslands krig mot Tjetjenien 1857 ledde till att Tolstoj formulerade sekulära argument mot att bära vapen mot sin nästa. I slutet av 1800-talet och efter sekelskiftet användes Tolstojs idéer både av den pacifistiska rörelsen och arbetarrörelsen mot militarismen i flera nordiska länder och på många andra håll i världen. 

De folkrörelser som i sin kamp för att förändra hela samhället och leva som man lär förändrade Norden och utgör grunden för våra dagars alternativrörelse har funnits i alla länderna men delvis utvecklats olika. Överallt bredde en folklig religiös väckelse ut sig i början av 1800-talet som ofta blev startpunkten för fortsatt mer socialt och politiskt engagerade folkrörelser. Denna väckelse har ibland funnits inom statskyrkan som Grundtvigianismen för välmående bönder och den pietistiska Indre mission för jylländska Vestkystens fattiga fiskare. I Norge angrep Hauge prästerna för att inte leva som de lärde, höll offentliga möten där han predikade guds ord vilket var förbjudet och reste land och rike runt för att organisera ekonomiskt samarbete mellan sina anhängare och en form för gemensamt ägande. Detta blev den första landsomfattande folkrörelsen i Norge och uppfattades som ett stort hot. Hauge sattes i fängelse och organiseringen stoppades men en gnista hade tänts. I Sverige bröt frikyrkan fram på liknande sätt. Grunden var lagd för mer självtillit hos bönder och senare arbetare. 

Denna självtillit tog sig i Danmark uttryck i byggande av folkhögskolor som ville väcka landsbygden andligen i skarpt avståndstagande till överhetens skolor i städerna med sina klassiska akademiska lärdomsämnen och sträng disciplin. Denna betoning av det andliga ledde intressanta nog till brett kulturellt engagemang för hela den omgivande bygden och en mycket jordnära praktisk verksamhet. Andelsbevægelsen med sina producentkooperativ fick ett mycket stort uppsving och ledde Danmark ut ur den ekonomiska krisen på 1870-talet med en omställning från sädesodling till mejeriprodukter och slakteriproduktion. I Sverige var det frireligiösa aktivister som ledde den första stora strejken i Sundsvall 1879 där tusentals arbetare bad under öppen himmel i strid med sina egna frikyrkoledare och tillkallad militär. Överallt i hela Norden ledde den folkliga religiösa väckelsen till social, kulturell, politisk och ekonomisk organisering av den arbetande befolkningen. 

En av de större skillnaderna mellan de nordiska länderna är att i Danmark, Finland och Norge är den nationella rörelsen den första politiska folkrörelsen. Dessa länders böcker om folkrörelsehistoria brukar ofta börja längre tillbaks i tiden och innefatta det liberala associationsväsendet som började växa fram på 1830-talet. Det fanns också i Sverige men lyckades aldrig få en folklig prägel. Det gör att det först är när den arbetande befolkningen på landet och i städerna ansluter sig till de frikyrkorna, nykterhetsrörelsen och arbetarrörelsen som man i Sverige talar om folkrörelser. De är också i Sverige begreppet folkrörelse är mest utbrett med en förståelse av ordet folk som mer handlar om klassallians mot makteliten än en nationell gemenskap över klassgränserna. 

I Danmark lyckas inte medelklassens välbemedlade liberaler få folklig uppslutning förrän de ombildar sig till en nationaliberal rörelse som kämpar för den danska befolkningen i Slesvigs sak och driver krav på parlamentarism mot kungavälde. Det hela slutar med seger redan 1848 och allmän valrätt införs för män. Liberalerna får snabbt kalla fötter och börjar argumentera mot sina egna reformer vilket slutar med att rösträtten inskränks och initiativet bland folkrörelserna går definitivt över till bönderna och arbetarna. I Norge får den nationella rörelsen en mer bestående radikal och folklig prägel som riktar sig både mot de starka banden med Danmark som trängt undan den egna kulturen och den politiska unionen med Sverige. I Finland är den nationella rörelsen dominerande med sin dubbla kamp för att utveckla en finsk och finlandssvensk kultur och befria sig från rysk överhöghet för att bilda en självständig stat för första gången. 

Den folkrörelse som var starkare i Sverige än i övriga Norden var nykterhetsrörelsen. Den började som rörelse för lagom avhållsamhet från alkohol i början av 1800-talet ofta ledd av präster och i ett fall även av en spritdirektör. Rörelsen radikaliserades mot slutet av 1800-talet. I brott med nordisk samförståndsanda skedde import av godtemplarrörelser från anglo-amerikanska länder där medlemmarnas löfte om total nykterhet var den radikala grunden. Det var inte längre att lyssna på moraliserande präster och ledande samhällsmedborgare som blev det centrala utan solidariteten och det personliga engagemanget i folkrörelsen. 

Även arbetarrörelsen byggdes upp enligt samma modell genom import från utlandet av främmande idéer som bröt mot inhemska samförståndsvanor. Med början i Danmark spreds den tyska socialdemokratins idéer och lade grunden för fackföreningar och det moderna partiväsendet med demokratiskt uppbyggda organisationer. 

Nordiska missionärer skrev vid samma tid kritik mot det koloniala förtrycket och Fackliga centralorganisationen i Stockholm hade kamp för bättre arbets- och bostadsmiljö som andra punkt i sitt första handlingsprogram. Flera av världens äldsta fortfarande verksamma organisationer i olika rörelser fick vid denna tid sin början i Norden som kvinnosaksföreningen Fredrika Bremerförbundet, Svenska freds- och skiljedomsföreningen, Dansk Fredsforening senare omdöpt till FN-forbundet och Nordiska samfundet mot plågsamma djurförsök, numera Förbundet djurens rätt.

Kampviljan och förmågan var stor. Svenska regeringens krigsförberedelser mot Norge 1895 och 1905 avvärjdes med hot från arbetarrörelsen om att bajonetterna skulle vändas i den andra riktningen mot de egna generalerna och risk för folkligt uppror. Folkhögskolor, studiecirklar och kooperativ för producenter och konsumenter startades överallt i Norden. Strejkerna var i Sverige mer omfattande än någon annanstans i Europa. Samförståndsandan var bruten och de arbetande tog strid för sina intressen. Demokratin blev ett självklart krav. I nykterhetsrörelsen hade kvinnor rösträtt 40 år före de fick det till riksdagen och i producent- och konsumentkooperativen var den ekonomiska demokratin införd där varje person hade en röst oavsett hur stor hans ekonomiska andel i föreningen var. Kampen för rösträtt fördes i alla nordiska länder. Först blev Finland med rösträtt för alla, sist kom Sverige 1921. 

Folkrörelserna i Norden hade en stark samhällsförändrande kraft som själv använde sig av och bemöttes med nästan enbart icke-våldsliga metoder. Arbetarrörelsen, bonderörelsen, nykterhetsrörelsen och väckelserörelserna stärkte självtilliten hos de arbetande samhällsklasserna och byggde i praktiken upp ett alternativt samhälle som utmanade det bestående samtidigt som det fördes politiska strider som ofta var konfrontativa men sällan eskalerade i våld. Undantaget är Finland där inbördeskriget 1918 mellan vita och röda var skapat av helt andra förutsättningar. Det följdes av mer icke-våldsprägel på de sociala konflikterna efter 1930-talet när det visade sig att finska arbetarna under andra världskrigets kamp mot Sovjetunionen var lojala soldater som försvarade landet. 

Icke-våldsprägeln i Norden står i radikal skillnad till folkrörelsernas situation globalt där kolonialismen genomfördes med blodiga militära medel i kolonierna men ofta också gentemot den egna befolkningen i moderländerna. Det var först efter att hundra år av europeiska folkens militära segrar mot alla andra folk bröts som läget ändrades. Ett av överheten moderniserat Japan krossade den ryska flottan och armén 1905. Det öppnade för folkliga massrörelser både i kolonialländer och i Europa. I Moskva gick kvinnor och män ut i massdemonstrationer och bemöttes med stort våld men en ny tid randades. I hela Europa började hoppet spira om andra vägar för samhällsförändring än 1700- och 1800-talets hemliga revolutionära kuppmakarsällskap. I Sydafrika utformade Gandhi inspirerad av pacifisten Tolstoj en icke-våldslig form för massmobilisering 1907 när de färgade brände sina pass i protest mot apartheid. Storstrejken 1909 i Sverige fick massiv uppslutning och mycket omfattande ekonomiskt stöd från arbetarrörelsen i andra länder men ledde ändå till ett nederlag som minskade LO:s tilltro till folklig massmobilisering och ökade deras tro på förhandlingar och parlamentarism.

Första världskriget utbrott släckte mångas förhoppningar om folkrörelsers förmåga att hindra krig. I de rika länderna gick arbetarrörelsens funktionärer i parlament och organisationer in för den egna statens krig mot andra länders arbetare, ofta med argumentet att de måste värna om sina jobb. Undantaget var ryska socialdemokratiska partiet där bolsjevikerna, som senare kom att kallas kommunisterna, hade övertaget. En internationell splittring uppstod inom arbetarrörelsen där kommunister och vänstersocialister gick emot kriget medan de flesta socialdemokrater understödde det. Genom ryska revolutionen 1917 kunde kommunisterna ta makten och genomdriva en separatfred med Tyskland samtidigt med en förändring av ekonomin från kapitalism till planhushållning. Splittringen blev än mer påtaglig och bestående. I Norden fick den genomslag i form av inbördeskrig i Finland som vanns av de borgerliga med visst tyskt stöd. För lång tid fick de finska folkrörelserna en annan utveckling än i övriga Norden där uppbygget av ett alternativt arbetarsamhälle med egna banker och föreningar av olika slag var stark men den politiska organiseringen svagare och delvis förbjuden.

Folkrörelserna i Norden segrade sig delvis till döds. Nykterhetsrörelsen var den främsta kulturbefriande kraften i flera decennier I Finland lyckades nykterhetsrörelsen genomdriva förbud mot alkoholförsäljning. Den fick upphävas 1932 då den inte fungerade. I Norge lyckades avholdsbevegelsen genomdriva lokala folkomröstningar med kvinnligt deltagande om förbud mot Samlagen, namnet på de statliga systembolagen med monopol på försäljning av alkohol. 1919 genomdrevs totalförbud i hela landet som väckte sådant motstånd att en ny folkomröstning 1926 förlorades. I Sverige förlorade rörelsen en folkomröstning med förbudskrav 1922. Det ledde till samma nedgång som i de andra länderna i den samhällskritiska förmågan hos denna livsstilsrörelse när den lade avgörandet i statens händer. 

Folkrörelsers krav på rättvisare fördelning och statlig omsorg om folkbildning, hälsa, bostadsmiljö och naturreservat väckte dock allt större gensvar. Från 1930-talet började välfärdsreformer genomföras som ledde till minskade klyftor och standardförbättringar i takt med industrialismens framgångar. Alltmer av folkrörelsernas självorganiserade verksamhet övergick till kommunal och statlig regi som folkrörelsernas bibliotek, idrottsplatser och folkets hus. Lekmannapolitiker ersattes av betalda tjänstemän och yrkespolitiker. 

Ett allt större samförstånd bredde ut sig i kraft av de sociala framgångarna och samtidigt skedde utstötning av de som ifrågasatte samförståndet. Det skedde dels genom att folkrörelsernas organisationer omvandlades till att bli effektiva förhandlingsapparater för att administrera de kompromisser man uppnått med arbetsgivare och med staten. Den kulturella självtilliten fick stryka på foten när organisationerna centraliserades och ekonomisk och administrativ effektivitet blev ledordet. Utstötningen skedde också genom registrering av kommunister, pacifister och andra som betraktades som statsfiender. En samförståndspolitik som i olika tappningar förstärktes av andra världskriget. I Sverige blev efter kriget upp till 500.000 personer registrerade och många utsattes för olika former av övervakning och personalkontroller vid anställningar. I Danmark beräknar man att upp till 400.000 har blivit registrerade.

Det mycket starka drag av alternativrörelse som folkrörelserna haft blev alltså efter andra världskriget alltmer utsuddat. Organisationerna fanns kvar med ofta många medlemmar. Men de riktade sig mer inåt mot sig själva med ett ledarskap som tog sin del av ansvaret för att förvalta det bestående samhället. Att på nytt väcka folk och skapa engagemang i aktuella konfliktfrågor för samhällsförändring skulle visa sig vara svårt. Men även under denna tid skulle det visa sig vara möjligt. 

1. Världsmedborgarrörelsen och poliskravallerna i Karlskrona

Det var i det kalla krigets politiska klimat efter andra världskriget som den nordiska alternativrörelsen växte fram. Till en början som en mycket svag rännil. 

Tre bredare rörelser uppstod i västvärlden som svar på Andra världskriget. Viljan att bekämpa krig och bygga fred var stor. En rörelse betonade behovet av Europas enande med rötter främst i socialt engagerad kristdemokratisk tradition som också hade starka band med USA. Den fick stöd i etablerade samhällskretsar och mynnade ut i framväxten av EU. Den andra rörelsen riktade sig mot hotet om krig och atombomben. Den bars fram av kulturpersonligheter och organisatoriskt av kommunistpartier och närstående enhetsfronter där även borgerliga fredsvänner ingick. Kommunismens inflytande i alla delar av världen var starkt i kraft av dess kritiska hållning till kolonialismen och avgörande insatser både i det illegala motståndet i ockuperade stater och Röda arméns framgångar i kampen mot den tyska nazistregimen. Den tredje betonade individuellt ansvar och engagemang för hela världen genom både en rörelse bortom nationalstaten och praktiskt solidaritetsarbete.

Dessutom fanns de mer traditionella pacifistiska fredsorganisationerna som var samlade bakom Internationella fredsbyrån IPB. Den byggdes upp igen efter kriget av de enda fredsorganisationerna som var intakta i Schweiz, Storbritannien och Sverige men hade ingen bredare appell. 

Brände sitt pass 

Det var med ett mer personligt engagemang som nya idéer väcktes till liv. Freden skulle vinnas genom upprättande av världsmedborgarskap och personligt engagemang. Statslösa skulle inte behöva finnas mer, alla skulle bli världsmedborgare. Amerikanen Garry Davis brände sitt amerikanska pass på internationellt territorium på trappan framför FN-högkvarteret som då låg i Paris 1948. Han blev en förebild med sitt nya världsmedborgarpass. Nedanför trappan väntade fransk polis på att gripa honom som passlös men han stannade på trappan i en vecka med världspressen som vakande öga. Under tiden fick rörelsen starkt gensvar. Hundratusentals brev strömmade till trappan. På kort tid utfärdades 750 000 världsmedborgarpass. Men rörelsen utestängdes från inflytande både från den starka etablerade kommunistdominerade fredsrörelsen och det etablerade samhället i övrigt. Ledaren Garry Davis nekades att få tala på den stora fredskonferensen i Paris 1949. Davis fortsatte att leva utan ett nationalstatspass och kunde resa runt i tio år. Ibland blev han gripen men släpptes igen då det inte fanns någonstans att göra av honom.

Samma år som Davis brände sitt pass förälskade Inge Oskarsson och Margareta Schreiber sig i varandra. De hade träffats på Fredshögskolans föreläsningar i Stockholm. Hon var stark anhängare av Gandhi och kände till vedaskrifterna och upanishaderna. Han hade en vision om metoden för att uppnå världsfred genom att få en hel årskull unga män att vägra värnplikt. Dessutom ville han avskaffa staten. Snart hade de tillsammans beslutat att lifta till Indien för att träffa Gandhi. De ville föra hans idéer till västerlandet. Strax därefter mördades Gandhi men deras gemensamma intresse för honom och Indien fanns kvar. 

Atombombshot och världssvält

En liten sammanslutning kallad Fredsorganisationen hade också bildats av Oskarsson med ett tjugotal intresserade. Den användes som bas för att sprida den nya världsmedborgarrörelsen i Sverige. Sommaren 1949 skulle Oskarsson och Schreiber göra slag i saken och lifta till Indien och på vägen färdas genom Sverige för att på heltid göra en turné för att starta rörelsen. ”Vi var båda nervösa inför starten, visste inte riktigt hur vi skulle börja.” - skriver Oskarsson i sin självbiografi. Liftarfärden gick först till Jönköping. Klockan 8 på kvällen hade 70 personer samlats för att höra ett tal där Oskarsson tog upp atomvapnens förintelsehot mot mänskligheten och slutade med att ta upp befolkningstillväxten och världssvälten. 

Efteråt anslöt sig tre nya medlemmar. De två fredsaktivisterna blev sedan hembjudna till ett par som inte ville bli medlemmar men ville bjuda på mat och en säng. Värdarna var noga med att de skulle komma in osedda i huset. Väl inne kunde de inbjudna inte låta bli att fråga varför besöket måste ske i hemlighet. ”Jo, det är så att vi är kommunister och det skulle inte vara bra om det blev bekant att ni tagit in hos oss” svarade mannen. Oskarsson och Schreiber blev förvånade och intygade att världsmedborgarrörelsen var partipolitiskt neutral och att det inte var något problem. Men kvinnan svarade - ”Ni vet inte hur det är att vara kommunist i Jönköping. Vi vill inte att denna förföljelse också skall drabba den nya rörelsen.” Oskarsson blev glad över att man redan kallade vad deras ansträngningar fört till för en rörelse och imponerades av mannens engagemang för att ta hand om alkoholister. Tillsammans fann den gamle kommunistiske arbetaren och den unge fredsagitatorn varandra i drömmar om en arbetarrörelse som var antimilitaristisk och till för arbetarna och inte funktionärerna. Nazismen skulle bekämpas med internationalism i.st.f. nationalism. 

Polisens reklamförbud

I militärstaden Karlskrona på Kristi Himmelsfärdsdagen fick turnén sin höjdpunkt. Polisen hade inte gett tillstånd för torgmöte förrän på kvällen klockan 8. Dessutom hade de fört de två fredsaktivisterna till polisstationen för utfrågning samt förbjudit affischering och även bärande av sandwichplakat med reklam för mötet. Polisen ansåg att plakatbärning skulle störa trafiken och ”rekommenderade istället annonsering i tidningarna, ett mycket typiskt erbjudande i sammanhanget – eftersom det inte kom ut några tidningar under helgen! Varje reklam för mötet vägrades alltså och poliskommissarien framhöll ironiskt att ’Ni får väl stå där och prata så får ni se om ni samlar något folk’.” Under natten bevakades deras tält av polisen och på morgonen fördes de till nya samtal på stationen. 

Förbudet mot att sprida information om torgmötet gjorde det desto lättare att föra ut ryktet bland soldaterna. När kvällen äntligen kom hade närmare ett tusental samlats varav de flesta var rekryter. Oskarsson ställde sig upp på en parksoffa framställd av tjänstvilliga poliser för att göra sig bättre hörd och talade mot rustningsindustrin och för visionen att en hel årskull sade nej till värnplikten. Efter en timme tog tillståndet slut och polisen gick genast mindre tjänstvilligt in och skulle skingra mötet.

Men många ville diskutera mera. De beslutade att tåga ut ur staden och lämna det område där polisen hade tillstånd att agera för att gå över kommungränsen dit Karlskronapolisen inte kunde nå dem. Ett hundratal började gå därifrån med hurrarop för Oskarsson och Schreiber som de hade med sig. Det gjorde polisen rådvill. Efter en längre sträcka innan de som deltog i promenaden nått utanför kommungränsen kom polisen på idén att ta med sig Oskarsson och Schreiber till polisstationen. Motivet sades vara att deras närvaro utgjorde ett trafikhinder. För tidningen förklarade polismästaren ”att enda chansen att få slut på folksamlingen var att ta hand om ungdomarna”. Det ledde snart till att det trafikhinder som aldrig på allvar funnits utan var polisens påhitt för att tysta yttrandefriheten snart blev ett verkligt trafikhinder och mer än så. 

”Stena polishuset!”

Oskarsson vägrade lyda polisens order om han inte fick klart för sig varför han skulle tas om hand av polisen. Något bryskt tvingade polisen inom honom i radiobilen. Någon av de som följt med honom uppfattade det som att polisen slog honom med batong. De nu uppretade runt hundra soldaterna marscherade tillbaks till polisstationen för att frita de två fredsaktivisterna som de ansåg var felaktigt haffade. Med sig fick de ytterligare knappt tusen flottister och andra som just kom ut från biograferna. 

Vid polisstationen hettade det till. ”Stena polishuset!” hördes från folkmassan och ropen skallade ”Släpper ni dom inte stormar vi polisstationen. Är det inte ett fritt samhälle vi lever i?”.  Inne på polisstationen förberedde sig manskapet med sablar och pistoler –”den förste som kommer in skjuter vi tarmarna av”. Polisen vägrade att låta de två fredsaktivisterna tala och lugna ner folkmassan. Istället gick polismästaren själv ut på trappan och läste upprorslagen. Han fick skrika för att göra sin röst hörd. Därefter ryckte k-pistbeväpnade militärpoliser ut med bajonett och hjälm på för att hjälpa polisen och efter en del oro lugnade situationen ner sig.  På polisstationen antecknade polisen olika vittnesuppgifter och körde sedan de två fredsaktivisterna till deras tält vid midnatt. 

Farliga hurrarop 

Efteråt tog pressen överlag fredsaktivisternas sida. Visserligen hånades Oskarsson som ”kravallertalaren”, ”hr. uppviglare” samt ”blåögd militärhatare” och fredsparet som ”de två purunga och fanatiska fredsprofeterna” i några artiklar. Inte minst förlöjligades fredaktivisternas färdsätt och resmål: ”Karlskronauppviglarna skall ’lifta’ till Indien” ropade sensationspressens rubriker och liftning sattes inom citattecken eller beskrevs som att ”åka snålskjuts”. Särskilt lokalpressen överansträngde sig för att framställa händelsen som att myndigheterna hade situationen under kontroll hela tiden tack vare den klokhet och effektivitet med vilken polismästaren hade agerat. 

Problemet var att det uppenbarligen hade varit en hotfull situation där det användes både mycket polis och militär för att återta kontrollen samt att varken fredsaktivisterna eller folksamlingen gjort något olagligt, inte något som polisen i efterhand ville hävda i alla fall. För en del tidningar var det uteslutet att det var polisens agerande som utlöste upptrappningen av konflikten. Därför förlade en tidning vad man kallade ”kravallerna” till före det ogrundade anhållandet av fredsaktivisterna. Andra tidningar som inte vågade sig på den fräcka manövern att kalla hurrarop för kravaller nedtonade istället den betydligt värre situationen framför polisstationen som orsakats av det ogrundade gripandet och kallade den kravallungar, andra kallade det hela upplopp. Ingen tidning utom Arbetaren belyste polisens provokationer i förväg genom att upprepade gånger ta fredsaktivisterna till långa samtal på polisstationen och förbjuda reklam för mötet. 

”väl provocerade kravaller”

Men likafullt framkom inte minst i rikspressen att polisen agerat ogrundat och var den aktör som med detta drivit fram oroligheterna. TT kritiserade en tidning som skrivit ”Uppviglare anhölls av polisen” och konstaterade att polismästaren efteråt hävdade att föredragshållaren inte sagt något ”som polisen kan slå ned på.” Blekinge Läns tidning konstaterade också om fredsaktivisterna att ”vad som sedan utspelades, var heller knappast deras fel”. Polisen hade knappast något att invända mot andra heller. Bland demonstranterna utanför polishuset fanns enligt polisens respektfulla ordalag ”några stycken vilkas ärende var att tala om för oss att pojken och flickan inget ont gjort.” De hade polisen talat med på polisstationen. De andra avfärdades som ”skränfockar och nyfikna.” De som fanns kvar att anklaga var alltså skränfockar som inte heller anklagades för något olagligt och knappast hade dykt upp utan polisens ogrundade ingripande. Expressen beskriver händelsen som att ”Stora styrkor militär och polis utkommenderades till ett fredsmöte vilket ledde till kravallartade uppträden.” och i en dagsvers förlöjligades polisen i ord och bild.  

Freden i Karlskrona 

Bekämpar du krig? Vad gör du det med?
Naturligtvis genom att slåss för fred.
Ja, sedan historiens morgonväkter
Har även änglarna affekter.
Men mot pacifister vet vi råd:
Ett starkt militär- och polisuppbåd
Sändes ut att oss från dessa förskona.
Åtminstone gör vi det i Karlskrona.
Så bemöter man lätt den som underkänt 
fysiskt våld som fredsargument.
Dess giltighet inser envar som falier
i väl provocerade kravaller.

Det var ingen tvekan, den kravallartade situation som uppstått berodde på polisen och militärens klumpiga agerande som framprovocerade bråket. Återigen hade vi fått poliskravaller i Sverige efter polisens attacker på rösträttsdemonstrationen på Norra Bantorget 1902, Hungerkravallerna 1917 och Ådalenprotesterna 1931. 

Men tiden var en annan. Pressens avståndstagande bidrog till att det skulle dröja innan liknande situationer uppstod igen. Ungdomskravaller förekom lite varstans, ibland med flera tusen deltagare. Men ingenstans låg uttalade politiska syften bakom och ingenstans hotade stora folkmassor att storma en polisstation. Dock skulle kampen om yttrandefriheten i värnpliktsfrågan fortsätta med återkommande provokationer från ordningsmaktens sida fram till det dramatiska avgörandet i Lund i slutet av 1960-talet. 

I Karlskrona fick händelsen en särskild avslutning. Året därpå kom Oskarsson och Schreiber tillbaka, denna gång välkomnade av polisen som villigt betalade pengar till en annons för fredsmötet. Flera vittnen hade uppgett att polisen hade slagit Oskarsson med batong föregående år men vid förhöret hos polischefen hade Oskarsson uppgett att han i alla fall inte känt av något slag. Denna hållning imponerade och som tack slapp fredsaktivisterna året därpå att göra reklam för sig med sandwichplakat på stan utan fick hjälp av en rejäl annons i lokalpressen.  

Stödet växer

Efter Karlskronahändelserna strömmade medlemmar till Världsmedborgarrörelsen. Sammanlagt ordnades torgmöten från Malmö till malmfälten. Hjälp fanns att få lite varstans. I Lund övernattade fredaktivisterna på esperantisternas lokal. När de kom till Kiruna i juli snöade det. Här blev det som på så många andra platser syndikalisterna som hjälpte till. Deras tidning Norrlandsfolket ställde sin redaktion till förfogande som nattlogi, satte in gratisannons och hyrde dessutom Folkets hus så att mötet kunde hållas inomhus. För en spirande alternativörelse fanns redan människor och resurser som man kunde få hjälp av. Liftarresan till Indien påbörjades i oktober och slutade med pengabrist i Nordafrika. Sommaren 1950 fick Oskarsson ensam ge sig iväg på propagandaturné. Det blev till ett hundratal platser och han värvade 300 medlemmar.

Ideologiskt gick Världsmedborgarrörelsen i Sverige med sina unilaterala krav om att alla länder skulle avrusta och krav på staternas avskaffande emot nästan alla rörelser som fanns. Oskarsson tillhörde antimilitaristerna inom SAC som också hade stöd av generalsekreteraren John Andersson och många andra. Tillsammans med Tore Johansson utgjorde Oskarsson de enda unga som kom på Stockholms Lokala Samorganisations möten i SAC, ett LS med ungefär 2000 medlemmar. De var också de enda unga aktiva inom anarkistiska rörelsen och den organisatoriska kraften i ungsyndikalisterna. Inom socialdemokratin och LO började man inte se SAC som ett hot längre utan en organisation som skulle självdö med över hälften av medlemmarna över 50 år. Det fanns ett behov av föryngring men skulle den komma genom radikalisering eller anpassning till det rådande samhället?

Antimilitaristerna förlorar

Hösten 1949 reagerade antimilitaristerna på nya toner inom den syndikalistiska rörelsens organ Arbetaren. En nyorientering bort från revolutionär ideologi och antimilitarismen hade börjat växa fram. SAC skulle inte företa sig ”något som kunde spela över makten till en totalitär stat”. Oskarsson, Nisse Lätt, Rudolf Holmö, John Andersson, Verner Stålberg, Helmut Kirschey och andra radikaler kom snart i minoritet efter bittra strider och antagandet av ett nytt principprogram 1952. Förändringen mot ett nytt samhälle på frihetlig socialistisk grund skulle nu ske med små steg och alla arbetare skulle ha ”möjlighet till medansvar i produktionsmedlens förvaltning”. Industriell demokrati, självförvaltning och medbestämmande blev nya ideologiska riktmärken för en syndikalistisk rörelse där antimilitaristisk opposition mot den egna eller andra demokratiska staters försvar blev en omöjlighet. 

För den segrande sidan i konflikten var det klart att det enbart handlade om ”en anpassning till förhandevarande sociala verkligheten” bort från ”revolutionära postulat” till förmån för ett ”evolutionärt betraktelsesätt”.  Här fanns knappast plats för blåögda fredsmissionärer. Striden blev hård. De med mest avvikande åsikt blev utestängda från att skriva i Arbetaren. Sedan rensades de ut ur SAC. De hade bedrivit kritik mot att medlemmar i organisationens AU också var medlemmar i Svenska Arbetsgivarföreningen i egenskap av firmatecknare i ett kooperativt byggnadsföretag. 

Anklagelserna var grova mellan de två lägren som kallades nyorienterarna och dogmatiker. Den av båda lägren ansedd som chefsideolog på Arbetaren och för nyorienteringen var Helmut Rüdiger, en politisk flykting från Tyskland. Han påstods av flera bland dogmatikerna vara CIA-agent. Det grundades bl.a. på att han inte ville tala om var han varit under ett år på sin flykt till Sverige 1939 och att han skuggats till Kubas ambassad vid en vistelse i Paris av dogmatikernas kontakter i Frankrike. Under diktatorn Batista var Kuba en av de kända kontaktvägarna för CIA. Att Rüdiger var förtegen om var han varit före han kom till Sverige intygas av en av hans främste vapendragare Britta Gröndahl. Men det är innan CIA bygger upp sin omfattande infiltrationsverksamhet av vänstern under kalla kriget. Uppgiften om besöket på Kubas ambassad är tidsmässigt mer relevant men obekräftad. 

Högervridningen inom SAC torde ha kommit oavsett påverkan från utomstående. Redan före svängningen hade en biträdande ledarskribent E.A., vilket troligen var Evert Arvidsson, som enda journalist kommenterat kravallerna i Karlskrona med kritik av kommunismen. Man kan klandra polisen menar han för hur ”ynglingen” inte fått ägna sig vällovligt åt att ”sjunga ut sitt hat mot militarismen.” Avslutar gör E.A. om ”ynglingen” med ett men: ”man vet samtidigt att han i länderna bortom järnridån överhuvudtaget inte vågat knysta om antimilitarism, långt mindre fått tala på ett torg.” SAC med erfarenheterna från Spanien och Sovjetunionen där kommunisterna förföljt syndikalister tycks ha varit lätt att mobilisera i kalla kriget på ena sidan för demokrati mot diktatur även utan utlänningars hjälp. Märkligt nog också mot de intellektuellas och Världsmedborgarrörelsens tredje ståndpunkt bortom kapitalism och planhushållning. 

Arvidsson blev chefredaktör och pådrivande för nyorienteringen 1950. Han efterträdde Albert Jensen som varit chefredaktör för Arbetaren sedan 1928. Nyorienterarna hänvisade ofta till Jensen som sitt ideologiska föredöme. Efter sin pensioneringen blev Jensen rätt bitter på Arbetaren och kände ”sig utkastad från en tidning som stått under ens ledning mer än tjugo år.” Bland refuseringarna var betecknande nog den som stod mest strid om en artikel med rubriken ”Polisplågan” om ungdomsbråk i Kungsträdgården. Enligt redaktionen kritiserade han polisen för hårt i artikeln och därför vägrade man ta in den. Jensen hamnade som andra hos anarkisterna istället där han fick skriva i Brand. 

Ännu trettio år senare när de yttre samhällsorsakerna till högervridningen upphört citerar Arbetarens jubileumsskrift grötmyndigt på det för svenska organisationer typiskt auktoritära sättet att ”nydaningen” kom till inför ”en utvecklingsprocess som ställde SAC inför tvånget att antingen utplånas eller anpassa sig efter den omgivande verkligheten”. Nydaningen förklaras i praktiken redan ha antagits i en principförklaring 1922 vilket alla chefredaktörerna för Arbetaren på rad insett tidigt. Man kunde tro att man lyssnar till en socialdemokratisk utläggning om varför en omsvängning av regeringens utrikespolitik egentligen inte är någon omsvängning alls utan bara en fortsättning på den politik som alltid förts, vilket alla inser förutom någon förvillad socialdemokratisk f.d. partisekreterare. I SAC:s fall är det generalsekreteraren som förgäves fäktar på de revolutionära barrikaderna medan tidningsredaktionens samtliga anställda bättre förstår att anpassa sig till den nya tidens anda.

Lite skäms nyorienterarna ändå. Segerherrarnas historieskrivning betonar hur SAC skulle ha lamslagits som facklig organisation om de dogmatiska vunnit gehör men undanhåller helt att för många handlade striden inte minst om antimilitarismen. 

Det är också den frågan som är avgörande för alternativrörelsens framväxt bortom kalla krigets strupgrepp på politiken. I detta brott med kalla kriget ligger nyckeln både till vidgade perspektiv för nya folkrörelser och grunden för den politiska radikalisering som senare tar form och till slut också påverkar SAC. 

Den internationella organiseringen skrumpnade också snabbt in. Med buller och bång utträdde SAC 1956 ur anarkosyndikalistiska internationalen IAA där de haft ett dominerande inflytande med Andersson som generalsekretare. Enligt nyorienterarna skedde det efter att IAA krävt att SAC skulle ändra på sin nyantagna reformistiska principförklaring. Enligt dogmatikerna skedde det efter att SAC ställt ultimatum och hotat med att dra in sina bidrag till organisationen om inte Rüdigers förslag till plattform antogs.

Den revolutionäre John Andersson fick avgå som sekreterare i SAC och generalsekretare i IAA.. I Arbetaren kom inga avvikande röster till tals. Bland ungsyndikalisterna var dogmatikerna i ledningen och därför illa sedda på Arbetaren. En nystartad syndikalisttidning som försökte föra vidare den radikala traditionen tynade bort utan förankring i en bredare organisation. Världsmedborgarrörelsen hade förlorat det hem som behövdes när man åkte på turnéer runt landet och behövde stöd av pressen.

Det fanns främst kvar en mycket liten krets av äldre anarkister att stödja sig på med lägenhet på Vetegatan där Anarkistiska propagandaförbundet och Världsmedborgarrörelsen hade sitt kontor. Kommunisterna var lika främmande för en ideologi som krävde unilateral antimilitarism av alla. Kalla kriget delade in världen i demokratiska stater och frihet mot totalitära stater eller för socialistiska stater, fred och rättvisa mot kapitalismen. En ideologi som gick bortom denna indelning i svart och vitt hade svåra villkor, inte minst om den skulle uttryckas i handling och inte bara skriverier.

Plantskola

Snart krympte Världsmedborgarrörelsen ihop till nästan ingenting, till vad som närmast kan beskrivas som en enmansrörelse med några ungdomar kring aktivisten och anarkisten Inge Oscarsson. Men likafullt så kan man se den lilla Världsmedborgarrörelsen som kärnan i en freds- och solidaritetsrörelse i Sverige, som en början på den tidens globala rättviserörelse och en av rötterna till den nordiska alternativrörelsen. I andra länder handlade det mest om att registrera världsmedborgare och utfärda pass till den av svenskarna kritiserade orimliga summan av 200 dollar, i Sverige arbetade man mer som folkrörelser gör under sin pionjärtid. 

Idén fick uppslutning från flera. Tidigt annonserade den berömde poeten Gunnar Ekelöf att han anslutit sig. När Garry Davis besökte Sverige inspirerade han personer som trubaduren Cornelis Vreeswijk. Medborgare som skrider på ströget fram sjöng Cornelis som skaffat sig ett världsmedborgarpass och propagerade mot atombomben och för fred med sina visor när han inte ställde sig på den utslagnes sida mot översittare.

Världsmedborgarrörelsen ställde inte bara kampen mot atombomben i fokus utan också kampen för global rättvisa på 1950-talet, dessutom med nya aktivistiska metoder. Världsmedborgarrörelsen lyckades så småningom. Den blev en plantskola inte bara för den pacifistiska fredsrörelsen, för miljörörelsen och solidaritetsrörelsen utan försåg också den nya antiimperialistiska FNL-rörelsen med sina mest radikala gatuaktivister på 1960-talet.

Ett tomt hål

Men i början av 1950-talet såg det omöjligt ut. Den stödjande miljö som nya folkrörelser behöver tycktes dras undan fötterna på den spirande alternativrörelsen. En dag när Oskarsson skulle till kontoret för den ungsyndikalistiska rörelsen fanns det inte kvar. Istället låg där en grop. Någon varning hade ungsyndikalisterna inte fått om att nu kommer grävskoporna. Hela arkivet, lagret och kontorsutrustningen för organisationen var borta. Projektet att dra igång ungdomsförbundets tidning Storm igen som påbörjats med ett nummer fick läggas i graven. Det nya effektiva SAC flyttade från Klara Folkets hus 1954 till det nya huset på Sveavägen 98 långt bort från de stökiga kvarteren i centrum. Den plats där rallarna och andra arbetare från hela Sverige haft sitt hem, där debatterna mot kommunistiska och borgerliga dogmer för hur arbetarförfattare ska skriva gått heta och Sveriges mest erkände folkrörelseforskare, E H Thörnberg, haft sin stadiga hemmapublik och tillhåll hade upphört att existera. Värmestugan för bohemen Arendorff och de många andra behövande fattiga arbetarna och skribenterna fanns inte längre när citysaneringen tog fart. Genom försäljningen tjänades pengar till det nya funktionsdugliga SAC under nyorienterarnas ledning där Arbetarens redaktion blev en trampolin för karriärer till parlamentarismens organ eller rikets högsta post inom massmedia. 

Någon plats för en spirande alternativrörelse som bröt med kalla krigets handlingsförlamning fanns inte längre. Världsmedborgarrörelsen med sitt aktivistiska och samhällsförändrande synsätt var unik i Norden och vad det verkade också internationellt. Den var för svag för att utan stöd från likasinnade rörelser växa. Det tycktes som allt försvunnit i grävskopans hål vid Klara kyrka. 

---------------------------

Dagsvers i AT 

Förargelseväckande beteende

Två svenska ungdomar tillhörande Garry Davis 
världsmedborgarrörelse turnerar i landet, 
vilket utlöst diverse presskommentarer.

Här är kåsörernas mums filibabba:
Två ungdomar dillar om världsfred och sånt.
Låtom oss sålunda flina och flabba
I de förnuftigas obrutna front.
Fred blir det aldrig, det må vi väl veta.
Världen är proppad med ilska och hat.
Varför dessa ungdomar reta
oss med sitt dumma och fåvitska prat?

Vi som är kloka må fräsa och spotta
Och tala de sansades världskloka språk.
Visst är det snällt, men det får vara måtta
På idealisternas tilltag och bråk.

					K

Upprorslagen 

Första paragrafen gällande 1949

Stör folksamling allmän ordning genom att ådagalägga uppsåt att, med förenat våld, sätta sig upp mot myndighet eller eljest framtvinga eller hindra viss åtgärd och skingrar sig ej på myndighets befallning, straffes för upplopp, anstiftare och anförare med straffarbete i högst fyra år och annan deltagare i folksamlingens förehavanden högts med straffarbete i två år. Skingrar sig folksamlingen på myndighets befallning, straffes anstiftare och anförare med straffarbete i två år.

2. Vapensmugglare och brobyggare

Framväxten av den nordiska alternativrörelsen skedde integrerat med transnationell folkrörelsekamp på 1940-talet och 1950-talet. Men den kampen ställdes snabbt inför närmast oöverstigliga problem. Löftena om befrielse från kolonialt förtryck som de allierade lovat under kriget byttes mot bomber mot de färgade folken. Till en början spelade de traditionella organisationerna en stor roll för fred och solidaritetsarbetet. I samband med en fredsriksdag i Stockholm 1944 uppgick den svenska sektionen av Världssamling för fred i Mellanfolkligt samarbete för fred och kunde räkna med 1 300 000 kollektivanslutna medlemmar. Denna av LO:s vice ordförande ledda sammanslutning gick senare upp i FN-förbundet. De pacifistiska fredsorganisationerna i hela Norden samlades direkt efter kriget vid ett stort nordiskt gränsmöte med 13 000 deltagare vid Eda arrangerat av nordiska fredsförbundet. Stolt deklarerades att ”I den värld som nu skall byggas upp, måste det beredas möjlighet för människorna att leva utan fruktan och nöd.”. 

Ett aktivt stöd till kamp mot fruktan gavs till de som kämpade mot Francoregimen i Spanien. I Oslo demonstrerade 3 000 studenter 1946 mot förtrycket. Syndikalisterna fortsatte sin solidaritet med spanska antifascister som startat under inbördeskriget på 1930-talet. Under andra världskriget hade syndikalisternas tidning Arbetaren var en tidning som strakt stödde de kriminaliserade Spanienfrivilligas deltagande i kampen mot fascismen och var den tidning som blev mest indragen av myndigheterna för sin kritik av tyska fascismen. 

Under krigets slutskede kunde kontakterna återupptas inom anarkosyndikalisternas international IAA som hade Stockholm som bas. Reaktionerna var lika starka som vid pacifisternas möte vid norsk-svenska gränsen. Generalsekretetaren John Anderssom skickade på måfå och krokiga vägar ut brev till vad som kunde finnas kvar av syndikalistiska organisationer på sina ursprungliga adresser eller i exil. Av en tillfällighet nådde ett av dem fram till Oran i Algeriet där spanska flyktingar samlats till konferens utan att någon i Stockholm visste om det. 

”Från Stockholm, denna underbara frihetliga ö mitt i nazismens smutsiga vatten, där IAA håller fast vid sin internationella anda och position, har riktats till oss en hjärtlig hälsning, ehuru man inte visste något om vår existens. Det är stärkande för vår själ att mottaga denna värmande hälsning mitt i emigrationens kalla och fientliga miljö. Skillnaden mellan den raka och konsekventa linje, som vår international håller fast vid under de svåraste förhållanden och de krokiga vägar och avvikelser från alla principer från dem som igår var internationalister är uppenbar. Dessa senare är idag rent nationell inställda eller anpassar sig till imperialistiska önskningar.”

Men där de spanska flyktingarna såg hoppfullt på framtiden skulle snart Europa visa sitt ansikte när kriget var över. När freden skulle firas 8 maj 1945 viftades det egna landets flaggor inte bara på gatorna i Norge och Danmark utan också i Algeriet. I Norden blev det en glädjens dag, i Algeriet påbörjades imperialisternas ordning efter kriget. Viftandet av algeriska flaggor förbjöds av det franska myndigheterna. När det ändå gjordes av en scout i staden Setif började polisens skjuta och dödade demonstranter. Det ledde till upplopp på flera orter. För att undertrycka det skickades militärflyg ut och bombade muslimsk civilbefolkning. På marken angrep militär och europeisk medborgarmilis. 120 européer och 10 000 eller fler muslimer dödades. Det blev vändpunkten som gjorde att många såg den nationella väpnade befrielsekampens nödvändighet i Algeriet som sedan startade 1954. Liknande skedde i andra delar av det franska imperiet. I november 1946 bombade fransmännen Haiphong i Vietnam och började det 29-åriga långa kriget som senare togs över av USA och dödade 2 miljoner vietnameser. På Madagaskar dödades 7000 i liknande uppror som i Algeriet. 

Bombningen av civilbefolkning fick sitt mest massiva uttryck i Asien när atombomberna fälldes, först över Hirsoshima 6 augusti 1945 och sedan över Nagasaki 9 augusti. Japan var redan på väg att ge upp. Det var bara en tidsfråga innan sovjetiska trupper skulle kunna bidra och kampen snart var över. Ändå valde USA att fälla bomberna som dödade hundratusentals. En ny epok inleddes som fortsatte med amerikanskt och europeiskt nedkämpande av färgade folks befrielsekamp över hela världen. 

Solidaritet med Öst- och Västeuropa

IAA:s sekretariat i Stockholm mottog också brev som visade på andra problem vid avslutningen av kriget. Anarkisterna i Bulgariska Arbetskonfederation skickade först brev där mottagaren av brev från IAA talar om hur brevet ”framkallade hos syndikalisterna i Sofia en obeskrivlig glädje” där några ”grät av glädje” och andra ”kysste mig som barn”. Snart kom nya rapporter som blev de sista från kamraterna i Bulgarien. ”Just nu rasar en vild terror genom hela landet. Varje medborgare som inte gillar regeringens diktaturmetoder kan sändas till koncentrationsläger. De mänskliga rättigheterna är avskaffade, den politiska friheten, ordets frihet, press- och åsiktsfrihet är helt och hållet likviderade. … nya offer för kommunistiska raseriet tillkommer varje dag.” Östeuropa lades snabbt under kommunistpartiers dominans vilka stödde sig på Sovjetunionens militär men också dess popularitet efter att landet mer än någon annan krossat naziväldet. 

I Västeuropa fortsatte syndikalisterna sitt solidaritetsarbete. Man deltog inte bara på internationella möten och stödde återuppbyggnaden av syndikalistiska organisationer. Andersson och andra svenskar smugglade också vapen till Spanien för att stödja den antifascistiska motståndskampen där. Det gällde att ta sig över de höga fjällen skriver Andersson. ”Marschen var ansträngande och nog kände både jag och Ragnar, att vi hade överskridit 60-årsåldern, då man inte längre är så lätt på benen.” De kom fram till slut till ett hus nära gränsen där vapnen kunde lämnas över och ”livliga debatter föras om gemensamma angelägenheter” med de spanjorer som tagit sig förbi gränsvakterna och rapporterade om det illegala organisationsarbetet inne i Spanien. ”Bland de största och vackraste minnen” från sin tid som internationellt verksam framhåller Andersson besöken från 1947 och framåt på kolonin Aymare. Här förverkligades i södra Frankrike spanska politiska flyktingar ”ett stycke frihetlig socialism” med egendomsgemenskap där var och en får efter behov vad den behöver och lönesystemet är avskaffat. Jordbruk, radiosändningar till Spanien för att stödja antifascismen och centrum för syndikalistiska ungdomars möten och frivilliga arbete var basen för verksamheten allt drivet av ett 40-tal invalider från inbördeskriget. Det som inte minst imponerar på Andersson är att invalider som annars hade det mycket svårt på detta sätt levde ett bra liv. 

Atombombshot, pacifister och världsfederalister

Andra folkrörelser byggde också åter upp sina kontakter efter kriget men sällan under så besvärliga omständigheter som syndikalisternas. Hemma i Norden rådde samhällsfred med enstaka undantag som metallstrejken i Sverige 1945. Internationellt ledde förhandlingar inom FN till antagande av deklarationen om de mänskliga rättigheterna 1948 som ett resultat av de gemensamma ansträngningarna mot fascismen innefattade både ekonomiska och politiska rättigheter vilka förklarades vara odelbara. 

Få uppmärksammade ännu faran med atombomben. Men när SFSF i Sverige gav ut skriften Jag är rädd! om frågan i 50 000 exemplar stoppades försäljningen av Pressbyrån. Motivering var: ”Lika lämplig som den är att sprida i de tvistande stormakterna, lika farlig anse vi den är att distribuera i det alltigenom fredliga Sverige.” I Danmark skrev Else Zeuthen som var ordföranden för Kvindernes Internationale Liga for Fred og Frihed att ”situationen efter atombombens opfindelse i 1945 er totalt forskellig fra, hvad den har været på noget andet tidspunkt i historien.”

Oron för atombomben blev en av drivfjädrarna bakom internationella fredskampanjen 1947 och 1948. Det var för den kampanjen Zeuthen skrivit sin appell mot atombomben för och i Sverige resulterade den i skriften Jag är rädd! Kampanjen gick ut på att folkrörelser tillsammans skulle bedriva fredspropaganda och kom till på initiativ av IKFF:s Västerås-krets ordförande Vera Robért-Åkesson. Omkring 200 möten hölls i Sverige med sammanlagt 50 000 deltagare. Kampanjen spreds också till andra länder, i Danmark som Verdensfredskampagne där 18 000 namn samlades in bakom en fredsappell. Men större gensvar hade den pacifistiska namninsamling som Aldrig mere krig genomförde 1947. Här samlades 93 650 underskrifter bakom kravet på sända hem mest möjliga anal soldater och minska på utgifterna till militären och hemvärnet till fördel för återuppbyggnad. Men regeringen satsade på upprustning och militarisering av befolkningen genom det nyupprättade hemvärnet och förbjöd en nationell insamling för pengar till en kampanj mot militarismen som Aldrig mere krig sökte tillstånd om att få starta. 

Lika lite fick Aldrig mere krig och andra fredsföreningar genomslag för sin kampanj mot dödstraff för landsförräderi. Hämndgirigheten var stor i Danmark mot de som anklagades för att ha gått de ockupanternas ärenden eller sågs som representanter för tyska folket, betydligt större hämndgirighet än i Norge som både utövat mycket större motstånd och utsatts för betydligt mer omfattande repression än det länge samarbetsvilliga Danmark. Tyska barn som hamnade i flyktingläger i Danmark efter kriget råkade illa ut. Danska läkare beslutade att de inte skulle ges hjälp trots att de var i stort behov att det efter stora umbäranden. 5 000 tyska flyktingbarn beräknas ha dött genom att de inte fick den hjälp de behövde och kunde ha fått. Avrättningarna för landsförräderi blev omfattande i Danmark. Medan det hårt drabbade Norge straffade 25 personer med döden avrättade Danmark 86 personer för landsförräderi, avrättningar som pågick fram till 1950.

Stort genomslag fick vid denna tid idén om världsfederalism. I Danmark bildades Landsforeningen Een Verden som avdelning till World Movement for World Federal Government. En federal världsstat utrustad med polis, rättsväsen och skatteindrivning sågs som den enda möjligheten till överlevnad för mänskligheten i atomåldern. Upprättelsen föreställde man sig skulle ske 1950 vilket snart reviderades till 1955. Värdsfederalismen fick uppslutning från ett mycket stort antal kända personer och alla partier utom kommunisterna 1949 hade man 7 000 medlemmar i Danmark och nästan varje ort av betydelse hade en lokalavdelning med lokala notabiliteter i styrelsen. I Sverige anslöt sig 56 riksdagsmän till en grupp för federation, i Danmark anslöt 73 parlamentariker till Een verden gruppen 1951. 

De pacifistiska fredsorganisationerna samarbetade till en början med världsfederalisterna. När världsfederalisterna mer entydigt tog parti för den ”västliga demokratin” och inte ville ta avstånd från NATO-anslutning och blockindelning av världen skildes vägarna. Een verden uteslöts ur Dansk fredsråd vilket stärktes ytterligare av att ledande världsfederalister förordade att en världsregering skulle kunna använda atombomber. Den svenska ordföranden för Världsfederalisterna professor Hugo Osvald blev den förste att i riksdagen 1955 tala för möjligheten att tillverka svenska vätebomber.

Kalla kriget splittrar

Det hoppfulla nordiska samarbete som startat direkt efter kriget stötte snart på problem. Ett nordiskt försvarsförbund förbereddes med ett till synes brett stöd i alla länderna. Det kalla kriget fick genomslag i och med kuppen i Tjeckoslovakien 1948 då kommunisterna tog över makten. I Danmark utbröt en kris när en ambassadtjänsteman från Washington kom hem med förtroliga upplysningar från amerikanska myndigheter om ett nära förestående sovjetiskt angrepp på Danmark. Socialdemokratiska underrrättelsetjänsten AIC spred också den obekräftade uppgiften att danska kommunistpartiets ordförande uttalat på ett internt möte att officellt måste partiet ta avstånd från en ockupation men att man var beredd att bistå Sovjet ”med våpenmagt och sabotage”. Danmark, Island och Norge anslöt sig till NATO och Finland slöt en icke-angreppspakt med Sovjetunionen. 

Det kalla kriget hade delat Norden. I Europa och globalt skedde samma sak. I Östeuropa hade folkdemokratier upprättats under 1946 och 1947 som var formellt fristående men betraktade av väststaterna som kontrollerade av Sovjetunionen. De hade i praktiken ett starkt beroende av sovjetiska armén. Amerikanske presidenten Truman vände sig mot kommunismen i Europa och globalt genom att lova att ”stödja fria folk som gör motstånd mot väpnade minoriteters försök att ta makten eller mot press utifrån”. Amerikanska Marshallplanen lanserades sommaren 1947 för att i stor skala ekonomiskt stödja återuppbyggnad i Europa. Den stämplades av Sovjetunionen som ett led i en plan för global expansion och länderna i östblocket ställde sig utanför. USA följt av de västeuropeiska länderna startade i slutet av 1947 en ekonomisk blockadpolitik mot Sovjetunionen av vad som kallades strategiska varor som innefattade mellan en tredjedel och hälften av de varor som ingick i internationell handel. 

USA doktrin splittrar underutvecklade och utvecklade

I Indien överlämnade Storbritannien makten till den inhemska befolkningen efter den nationella rörelsens kamp sedan 1885, i övriga delar av världen fortsatte stöd till förtryckande regimer och understöddes koloniala förhållanden. 1949 kunde president Truman i USA deklarera ytterligare en doktrin för hela världen. Den delade in världen i utvecklade och underutvecklade stater. Hela världen hade en enda väg att gå för att uppnå utveckling och den kunde nås av alla genom modernisering av samhället efter amerikanskt mönster. I decennium efter decennium skulle nu alla gemensamt anstränga sig för att komma upp ur sin fattigdom och bakåtsträvande kultur genom att bli mer utvecklade och för varje nytt decennium skulle utvecklingskampanjerna leda till ökade klyftor i världen. Västmakterna hade hittat en strategi för att behålla övertaget även om den formella politiska överhögheten måste överges. 

Nordiska pacifistiska fredsrörelsen försökte motverka anslutningen till stormaktsallianser. En mer allsidig systemkritik av den rådande världsordningen skulle dröja innan man började formulera annat än i vaga civilisationskritiska termer och i mycket små kretsar. Vid en nordisk fredskongress i Bergen 1948 diskuterades hur man skulle förhålla sig till de framväxande motsättningarna. En av de finska representanterna markerade att Finland ”inte längre vill anses som en mur mot det s.k. barbariet utan vill söka vara försonare.” I en gemensam resolution från mötet talades om ”att bygga broar” och man varnade för militär blockbildning och önskade att nordiska länderna skulle stå utanför sådana block. Anslutningen till NATO kunde man inte påverka men i Finland började man en brobyggande roll som kom att få bestående resultatet för freden i Europa med Helsingforsavtalet 1975. 

Brobyggandet försökte också den kvinnliga fredsrörelsen stärka. 1950 reste Marie Lous Mohr, mångårig ordförande för IKFF i Norge och senare organisationens internationella 
president till Kina ett år efter kommunisternas maktövertagande. Det förde till anklagelser om kommunistsympatier. I Sverige krävde flera ledande inom IKFF att den svenska sektionen skulle lämna det internationella förbundet. Det fanns för många samarbetsvilliga som hade ”Picassos duva” svävande över sig genom sitt aktiva deltagande på världsfredskongresser internationellt. 1954 avgjordes frågan och IKFF kvarstod i det internationella förbundet och förlorade sin ordförande Märta Nordin.

Den pacifistiska fredsrörelsen förde mest en undanskymd tillvaro. Detta trots ibland imponerande medlemsiffror. I Danmark samlade Kvindernes Internationale Liga for Fred og Frihed 20 000 medlemmar och Dansk Fredsforening 4 000 till vilket också kunde läggas flera kollektivt anslutna föreningar. Aldrig mere krig som krävde löfte om värnpliktsvägran från sina medlemmar och hade ett mer begränsat antal medlemmar men kunde ändå samla närmare 1 500 under kriget vilket gjorde den till världens största medlemsorganisation i den hårt ansatta War Resisters International. Medlemsantalet växte sedan till 2 500 i början av 1950-talet. Men pacifisternas arbetsformer utöver värnpliktsvägran var knappast engagerande och begränsade sig till namninsamlingar, möten och artiga artiklar i tidningarna. När Dansk Fredsråd utlyste demonstration utanför folketinget i mars 1949 och på många andra platser i Danmark mot NATO-anslutningen var det första gången någonsin som internationella kvinnoligan demonstrerade i Danmark. Den ungdomliga entusiasmen skulle ta andra mer aktivistiska vägar än vad de pacifistiska organisationerna kunde erbjuda.

3. Internationella arbetslag - Alternativrörelsens osynliga kitt

Det osynliga sammanhållande kittet i alternativrörelsen består av praktisk solidaritet. Som ingen annan organiserad kraft är det den internationella arbetslägerrörelsen eller som den till en början kom att kallas Internationella civiltjänsten som representerar denna praktiska solidaritet. Den finns i alla nordiska länder men fick särskilt i Sverige tidigt en stor bredd i sin verksamhet. Redan på 1950-talet har internationella arbetsläger organiserade av svenskar blivit ett flerårigt stöd för ett land i Afrika, kommunistland i Östeuropa, fattiga länder i Sydeuropa och samer och antroposofer i Sverige. 

Internationella civiltjänsten

Överallt i Europa kom främst ungdomar tillsammans för att bygga upp länderna efter kriget. Vad som från början varit en liten rörelse med början i verksamhet i Verdun 1919 med ungdomar från olika länder som tillsammans deltog i praktiska återuppbyggnadsinsatser för att bygga förståelse mellan folken efter första världskriget blev alltmer omfattande. Den Internationella Civiltjänsten - Service Civil International, SCI, fick avläggare i flera nordiska länder. SCI blev först i världen med att sända volontärer till Syd på sekulär och inte religiös grund. Rörelsens grundare Pierre Cérésole träffade och inspirerades av Gandhi under hans Europabesök i början av 1930-talet. Tre år senare tog Cérésole med sig tre andra för att röja upp efter en naturkatstrof i delstaten Bihar i Indien. De levde där på jämlika villkor tillsammans med de drabbade i tre år. Till Norden kom tankarna snabbt. Danska kvinnliga missionärer hade byggt upp kontakter med Gandhi redan 1917 och fortsatt med utvecklingsprojekt för att stödja uppbygget av ett nationellt skolväsen för landsbygdens behov. Ellen Hørup tog sedan initiativ till den första internationella solidaritetskommittén med Indien i början av 1930-talet. När Cérésole kom till Köpenhamn fanns redan stark mottaglighet för hans vision: 

”Jag önskar mig den frid och glädje, som kan bli min endast om den samtidigt tillhör alla människor, och som jag i annat fal medvetet avstår ifrån. Nationell tillfredsställelse och trygghet bara för mitt land, medan nöd och elände råder i andra – det är avskyvärt.” 

Till Sverige kom idéerna med den tysk-judiske flyktingen Erich Steinitz 1934/35 som hade Birkagården i Stockholm som bas. En annan tysk politisk flykting, radikalpacifisten Ulrich Herz engagerade sig också för idén och startade snart en liten verksamhet med Lennart Bergström och Inga Thorson som förvaltare av rörelsens kontor bestående av en liten ask med medlemskartoteket. Pengar samlades in och snart kunde Cérésole bjudas in till Sverige, medlemmar värvas till Svenska sektionen av Internationella Civiltjänsten och svenska deltagare sändas iväg till internationella arbetsläger runtom i Europa som drabbats av lavinkatastrof i Schweiz eller arbetslöshet i Wales. 1937 hölls ett första civiltjänstläger i Tostarp i Skåne som övningsläger för de som skulle ut i Europa. Men sedan kom kriget och den svenska sektionen tynade bort. Herz internerades av svenska tyskanpassade myndigheter som 7:e person i arbetsläger eller snarare fångläger som statsfarlig radikalpacifist tillsammans med kommunister och oppositionella socialdemokrater i avvaktan på ett osäkert öde om tyskarna invaderade Sverige.

Till en början var det behoven i Europa efter andra världskriget som samlade stora skaror med tiotusentals ungdomar på arbetsläger för återuppbyggnad och fred. Kväkaren och den tysk-judiske flyktingen Wolfgang Sonntag var en av de pådrivande. Under sin flykt runt Europa kom han i kontakt med den engelska grenen av Internationella civiltjänsten. Där fann han något av den gemenskap och öppna anda och livsglädje som han upplevt i tyska Wandervögelrörelsen som förkvävts av nazismens främlingshat och herrefolksmentalitet. Han fortsatte till Norge och reste runt på folkhögskolor och höll föredrag om nazismen under sin flykt från Hitler. Där lyckades han organisera ett arbetslag som på våren 1940 skulle resa över till Finland för att delta i återuppbyggnadsarbetet efter vinterkriget. När tyska överfallet kom på Norge i april måste han istället fly vidare till Sverige. 

Folkrörelsen Internationella arbetslag

I detta neutrala land försökte han förkunna sitt budskap och mobilisera människor i kamp för fredens sak. Det var inte lätt. Sonntag var påpassad av myndigheterna och bland ungdomsorganisationerna var det svårt att hitta något intresse för hur freden skulle byggas utanför Sveriges gränser efter kriget. Sverige verkade vara ”landet utan frivilliga.” Men Sonntag hittade till slut Frisksportarna, en folkrörelse som betonade en enkel livsstil och inte hade något emot praktiska insatser. På en studieledarkurs i Norhyttan i Dalarna 1942 ingick en frivillig studiecirkel om fredsfrågan. Sonntag reste dit och hade snart 19 frivilliga som sa sig villiga att genomgå 6 månaders studier för att förbereda sig för frivilliginsatser efter kriget. 

Den första entusiasmen svalnade snabbt. De få som ändå startade kursen fick stora problem i avsaknad av erfarenheter av samverkan i kollektiva frivilliga grupper och en finansiering som byggde på att arbeta åt skogsbolagen. 1943 togs nya initiativ, först till en konferens i Viggbyholm om efterkrigsproblemen med hundra deltagare och sedan 13 personer till en nystart av arbetslagsidén med unga och medelålders som bara företrädde sig själva men med stöd av kväkarna. En ny kurs kunde dras igång i närheten av ett danskt flyktingläger i Nissafors med de ”tretton fredsfrivilligas” programförklaring som grund. Man hoppades på att svenska ungdomar skulle kunna göra en sådan insats för att lösa efterkrigsproblemen att det kan leda ”till en rörelse som griper hela folket.” Metoden var att sända ut arbetslag som var förberedda genom kurser där både ökad kunskap om fredsfrågan och kroppsträning samt praktiskt arbete ingick. Det gällde att ge ”avkall på sina privilegier och sin mätta trygghet i det ’neutrala’ svenska samhället.” Tanken var att ”De skulle förbereda sig för att dra ut i det krigshärjade Europa när det stora kriget var slut. Där skulle de arbeta tillsammans i små grupper och bygga upp nya huis och nya samhällen, där kriget hade rasat. Dessa små grupper skulle bli en skola för det fredliga sinnelag som skulle göra krig omöjligt.” Vid fredslutet 1945 hade 20 kurser redan genomförts som praktiskt hade tagit hand om flyktingar och offer från koncentrationslägren och arbetat i jordbruket och skogen. Den nya organisationen Internationella arbetslag för återuppbyggnad som ville bli en folkrörelse stod beredd att sända ut fredsfrivilliga. 

Men det var inte lätt. Det fanns en motsättning mellan de som ville bygga en folkrörelse med sökande efter kunskap kombinerat med praktiska insatser och de som tycktes mer vara intresserade av att komma ut på äventyr. Det tog många vedermödor och mycket lång tid innan en modell för att lösa konflikter genom familjeråd för alla lägerdeltagare och andra metoder växte fram så den inre sammanhållningen blev bättre. Problemen späddes på när ockupationsmakterna i Europa inte ville ta emot erbjudande om hjälp från en liten okänd organisation. Det ledde till beslutet att starta ”hemarbetslag” som skulle ta itu med hjälpbehov i Sverige. IAL kunde etablera ett centrum i ”Kråkslottet” Lillsjönäs i Ulvsunda 1946. I detta område bodde många barnrika familjer och behovet av IAL:s hemhjäpsarbetare var stort. Snart kunde IAL också skicka volontärer till återuppbyggnaden av Finnmark där tyskarna bränt ner alla hus när sovjetiska armén befriade Nord-Norge. Sedan började man skicka folk till återuppbyggnadsarbetet på kontinenten, först till Polen i samverkan med Inomeuropeisk mission och sedan i egen regi till Tyskland.Ambitionen att både vara praktisk hjälp och idébärande folkrörelse för fred fortsatte att skapa både inre problem och yttre. Myndigheterna motsatte sig idén om brett internationellt sammansatta arbetsläger från många länder och eldsjälarna som önskade att deltagarna öägnade tid åt både praktiskt hjälparbete och studier fick allt svårare att få med sig andra deltagare och till slut också styrelsen för IAL. 1950 avslutades det mest ambitiösa projektet i Tyskland och IAL övergick från att försöka vara en folkrörelse till att bli ett kontor för organisering av arbetsläger. Men trots detta skulle det visa sig att IAL hade förmåga att vara en pionjär för en folklig solidaritetsrörelse över alla gränser.

Dansk frivillig radikalism stöds av staten

Radikalpacifisterna i Aldrig Mere krig som var en avdelning av War Resister’s International startad 1926 och kväkare tog liknande initiativ i Danmark. Aldrig mere krig såg militarismen som både omoralisk och ett slöseri med statens resurser som kunde gå till andra bättre föremål. Alternativet var den enskildes samvete som kunde lägga grunden för en ny rättfärdig och fredlig världsordning. Varje medlem avgav ett löfte om att motarbete alla former för krig vilket också innebar vapenvägran. Tolstojs individualistiska och religiösa pacifism var huvudinspirationen. Men att bygga en folkrörelse som handlade pacifistiskt var länge en oupptäckt möjlighet till dess att den indiska frihetskampen under Gandhis ledning utmanade den västerländska individualistiska pacifismen. Gandhi inspirerade till att passivt motstånd började bytas ut mot satyagraha – ordagrant översatt sanningsstyrka som innebar ett krav om att kämpa utan våld, men dock att kämpa och att ge denna kamp en konstruktiv sida. 

I februari 1942 beslutade Aldrig mere Krig på ett styrelsemöte att dra igång en insamling till ”et fælles hjælpefond” med hjälp av försäljning av brevmärken. Efter en del byråkratiska problem med godkännande kunde insamlingen till Fredsvenners Fond starta 1943. Pengarna skulle gå till återuppbyggnad särskilt av de hem som inte fick stöd från annat håll. Hoppet fanns också att det skulle kunna organiseras frivilligt: ”Hjelpearbejdet udføres saa vidt muligt ved Udsendelse af og underhold for Arbejdshold af Fredsvenner i Lighed med International Civil Service.”  På sina årsmöten och sommarläger började Aldrig mere Krig att värva frivilliga och ordna kurser i praktiska färdigheter för den kommande frivilliginsatsen. Samtidigt hade de övriga fredsorganisationerna slutit upp bakom idén tillsammans med Vennernes Samfund, vilket ledde till bildandet 1944 av Fredsvenners Hjælpearbejde. I maj 1945 hade man 150 utbildade hjälparbetare förberedda för efterkrigsinsatsen, de flesta kvinnor. I februari 1942 beslutade Aldrig mere Krig på ett styrelsemöte att dra igång en insamling till ”et fælles hjælpefond” med hjälp av försäljning av brevmärken. Insamlingen till Fredsvenners Fond kunde starta 1943. Pengarna skulle gå till återuppbyggnad särskilt av de hem som inte fick stöd från annat håll. Hoppet fanns också att det skulle kunna organiseras frivilligt.  På sina årsmöten och sommarläger började Aldrig mere Krig att värva frivilliga och ordna kurser i praktiska färdigheter för den kommande frivilliginsatsen. Samtidigt hade de övriga fredsorganisationerna slutit upp bakom idén tillsammans med Vennernes Samfund, vilket ledde till bildandet 1944 av Fredsvenners Hjælpearbejde. I maj 1945 hade man 150 utbildade hjälparbetare förberedda för efterkrigsinsatsen, de flesta kvinnor. I Aldrig mere Krigs tidning Pacifisten kunde Uffe Hansen skriva samma månad skriva:

”Danmark er vist idag et av verdens rigeste land i verden, et av dem, der virkelig kan yde betydelig hjælp. Selv om vi blivet tappet for varer og værdier i disse besættelseår i en grad, som vi aldrig hade tænkt os mulig, så har vi dog ikke blot fået vort dagliga brød i den tid, men mange har levet ret uberørt av de inskrænkninger, der blev foretaget … der var sikkert adskillige, der sukkede over, at de ved kapitulationen ikke fik lov at vise den knækkede tyske militærmagt, hvor godt de hade lært den kunsten af. Selv om det kun været liten ære at vinde ved at nedskyde de sidste rester av Hitlers en gang så vældige hær, så kløede det nok manges fingrer derefter … Over for sådanne tendenser i vort folk og andetsteds i verden vil der være god bruk for fredsvenners forkyndelse av de virkeligt skabende og bevarende kræfter i et folk og menneskeslægten. Der vil være brug for, at vi forkynder retfærdighet og barmhjertighed som de midler, hvorved vi skal sikre verdensfreden, mens vi advarer mod nationalegoisme, herremoral, militarisme […]”

Det visade sig när socialdepartementet sammankallade Röda korset och andra humanistära organisationer att pacifisterna var bäst förberedda. Det gav prestige och utbidlningen kunde nu skötas av staten. Den omedelbara uppgiften blev att ta hand om tyska flyktingar i Danmark. I juli 1945 kunde man skicka iväg den första gruppen utomlanmds soim tog hand om 600 f.d. tyska krigsfångar och sjuka ryska soldater i Nordland i Norge. Till skillnad från det svenska initiativet som lade tonvikt också på att vara en idébärande folkrörelse så var den danska insatsen inställd på det praktiska och blev snabbt en del av statliga ansträngningar. Att det överhuvudtaget kunde tas berodde på att den danska radikalpacifistiska organisationen inte förbjöds som sina motsvarigheter i Norge och Tyskland. Aldrig mere Krigs politiska linje sammanföll med både den egna regeringens och tyska intressen. Officiellt framställdes Danmarks läge som att landet stod utanför kriget vilket pacifisterna stödde. I Norge hade regeringen motsatt tyska ockupationen och hellre flytt landet än att samarbete som den danska gjorde. 

Fredsvenners Hjælpearbejde blev snabbt väletablerat och fick det nya namnet Mellomfolkelig Samvirke 1949 som fortsatte att hjälpa till med att bygga upp Europa efter kriget genom att sända volontärer och stöd till krigsdrabbade länder. Det radikalpacifistiska ursprunget lämnade man snabbt bakom sig. I Norge startades redan 1939 verksamhet som ledde fram till bildande av Internasjonal Dugnad. I Finland tog kväkarna initiativ till bildandet av organisationen Internationella arbetslag, IAL 1947, på finska Kansanvälinen Vapaeeitonen Työleirijärjistö, KVT..  

Kristen solidaritet blir politisk

Det skulle dröja innan Cérésoles biståndsarbete i början av 1930-talet på jämlika villkor med lokalbefolkningen i länder utanför Europa fick efterföljare. Det skedde först  i liten skala på 1950-talet och i stor skala på 1960-talet. De första som sände sekulära volontärer till tredje världen i större omfattning var Australien 1953 som gav yngre människor ett mycket litet resebidrag för att de sedan på små villkor skulle bidra med sina kunskaper och arbete i Indonesien. Men även inom kyrkans ram reste människor ut sedan länge i främsta syfte att hjälpa till praktiskt. Det kunde dock snart leda till en mer bred utvecklingsdialog mellan syd och nord och ibland även till politiska förändringar.

Från Finland hade redan en manlig missionär rest till Indien och samarbetat med Gandhi sedan 1930-talet på liknande sätt som de danska kvinnliga missionärerna. Under kriget kunde inte pengar komma fram till den danska skolan för utbildning av kvinnor. Den fick då stöd av Gandhi själv så den kunde överleva och sedan bli ett viktigt inslag i uppbygget av en nationellt skolsystem. Både finnen och danskan verkade i Indien fortfarande under 1950-talet.

Marja-Liisa Swantz reste 1952 till Tanzania för att vara lärare i 13 ämnen, med främst Swahili men också engelska som undervisningsspråk. Hon hade ägnat flera år för att förbereda sig genom att studera språk och pedagogik för att sedan åka ut för Finska Missionssällskapet med finansiellt stöd av Nationella Lutherska rådet för USA. Hon betonar de tänkare som ser på lärarrollen i Afrika inte som en fråga om undervsining utan kamratskap. Lärargärningen 1952-56 grundade ett livslångt engagemang för att i praktiken och genom deltagande aktionsforskning stödja landsbygdens utveckling och ungas växande, ständigt i konflikt med och karriär inom akademisk forskning. ”Vetenskap skapar hierarkiska världsstrukturer” säger hon i boken Dreams of Solidarity om den finska solidaritetsrörelsen samtidigt som hon själv blivit professor.

Barbro Johansson blev missionär i Tanganyika 1946. Hon blev vän med Julius Nyerere i mitten av 1950-talet och anslöt sig till TANU och blev vald till regionala parlament 1959 och 1960. Johansson spelade en viktig roll för att skapa kontakter mellan Sverige och befrielserörelserna i Södra Afrika och för solidaritetsrörelsen i allmänhet. Tanzania lyckades tidigt bli självständigt och blev på så sätt ett stöd för befrielserörelser i hela Södra Afrika där majoritetsstyret skulle dröja länge och först kunde genomföras efter långa befrielsekrig. 

En annan missionär som gjorde avgörande insatser i befrielsekampen var Gunnar Helander. Han sändes till Natal/Zululand 1938. Under andra världskriget 1941 försökte han få artiklar publicerade i svensk press som kritiserade apartheid men blev refuserad. Ingen trodde att en nära allierad med Storbritannien som förde krig med Nazisttyskland kunde vara rasistiskt. Till slut lyckades han få en artikel publicerad i en mindre tidning och blev genast varnad av ledaren för Svenska kyrkans mission för att han hotade relationen till sydafrikanska myndigheter och därför skulle hålla tyst. Helander blev nära vän till Chief Luthuli som 1941 valdes av alla missionärer i Natal, vita som svarta till ordförande för Natals missionärskonferens. 1952 valdes Luthuli till ordförande för ANC, en post han behöll till sin död 1967. 

Helander fortsatte skriva kritiska artiklar i svensk press och väckte en allt starkare opinion som bidrog till att Dagens Nyheters chefredaktör Herbert Tingsten gjorde en resa till Sydafrika där han träffade Helander tillsammans med en av ledarna för ANC. Resan resulterade i 20 artiklar i DN. De blev till en bok som även utkom på engelska och skapade uppmärksamhet inte minst bland svarta i Sydafrika. Tingsten som var en mycket uttalad antikommunist och motståndare till kyrkan såg i Sydafrika rasfrågan som den helt avgörande. Han framställde både det sydafrikanska kommunistpartiet som länge var ensam om att vara öppen för medlemskap från alla folkgrupper och missionärerna i mycket positiv dager, som liberala krafter eller uttryck för demokratisk humanism. Mellan förtryckta folk och herrefolket stod några tusen missionärer som barriär och medlare i ett land splittrat av fattigdom, sjukdom och hat. Tingsten lyckades skapa en bred förståelse för kampen mot apartheid och ANC. 1957 vägrades Helander återresa till Sydafrika efter en semester i Sverige. Han blev nu den främste sydafrikaaktivisten i Sverige.

IAL överbryggar klyftor

Den främsta kraften i förnyelsen av det praktiska engagemanget med länder i Afrika, Asien och Latinamerika var internationella arbetslägerrörelsen. I praktiken genomfördes redan frivilligt arbete för att stödja utveckling i fattiga länder genom olika projekt i Syd- och Östeuropa. Särskilt stora hade internationella kommunistiska ungdomsbrigader varit i öststater. 

Det var viktigt för den långsiktiga internationella ungdomsorganiseringen med frivilliga internationella arbetslag eller brigader. Denna frivilliga arbetslägerrörelse lyckades övervinna splittringen med hjälp av pacifisternas och solidaritetsaktivisternas Gandhiinspirerade globala rörelse för frivilligt konstruktivt arbete, ofta samordnat av organisationen Service Civil International (SCI). Här kunde en icke-kommunistisk basorganisering utan statligt stöd från varken väst eller öst överbrygga klyftorna och växa fram som ett reellt alternativ att i handling visa solidaritet globalt. 

Motivet för SCI att engagera sig i socialistiska stater för att ordna internationella arbetsläger där var desamma som när organisationen växte fram efter andra världskriget, att arbeta för försoning utifrån en självständig pacifistisk hållning fri från statliga band i både väst och öst men med vilja att överbrygga klyftor mellan länder och folk genom praktiskt frivilligt solidaritetsarbete. 1946 började schweizare och britter att bygga upp förstörda delar i schlesiska delar av Tjeckoslovakien tillsammans med tjeckoslovaker i ett mindre projekt. Typiskt för denna tid var att först anklagades SCI volontärerna för att vara kommunister vilket sågs som illa när den tjeckoslovakiska regeringen fortfarande var vänsterliberal 1946, året därpå under ny regering utfärdades en häktningsorder för den schweiziske lägerledaren som anklagades för att eventuellt vara en kapitalistspion. Han hade dock redan åkt hem. 

Annars var svenskarna pionjärer i uppbygget av blocköverskridande internationell arbetslägerverksamhet vilket skedde redan 1946 med stödet till projekt i Polen. 1947 och 1948 skickade IAL volontärer till vattenkraftsprojekt i Vinodol i Jugoslavien. De följande åren lyckades inga SCI kontakter få tillstånd att deltagare från både väst och öst kunde delta i gemensamma arbetsläger när kalla kriget på allvar fick genomslag. Men 1952 kunde IAL bryta isen med ett arbetsläger vid ett dammbygge i Jugoslavien med Wolfgang Sonntag som ständigt pådrivande för att överbrygga klyftorna mellan blocken. Det fanns tveksamheter kring vilka villkor inhemska volontärer arbetade under och syftet med projektet. De inhemska volontärernas villkor beskrevs som närmast träning inför militärtjänstövningar vilket oroade pacifisterna. Syftet med dammprojektet i Jugoslavien såg pacifisterna som möjligt kopplat till militära intressen. Men IAL ansåg att jugoslaverna var öppna i sina samtal och att det var värdefullt att fortsätta försöka överbrygga klyftorna och valde därför att satsa ändå. 

Snart fick man med sig både hela SCI och ungdomsorganisationer i kommunistiskt styrda stater i sin hållning även om det skulle dröja några år innan först öst-väst arbetsläger och sedan nord-syd arbetsläger fick stort genomslag. Som få andra krafter lyckades den internationella arbetslägerrörelsen i handling och ideologisk övertygelse överbrygga klyftorna och rasera de murar som stater satte upp mellan folk. Det kan tilläggas att Jugoslavien tjänade som den plats där utvecklingen först tog ett avgörande steg till försämring när Sovjetkommunismen vägrade all avvikelse från den sovjetiska politikens intressen men därefter blev den plats där förbrödringen och systerskapet kunde ta en avgörande vändning till det bättre.

I Västeuropa fanns också stora behov. I Italien fick byar bara statligt stöd till lärartjänster om det fanns en skollokal vilket flera inte hade råd med. IAL samlade in pengar och bidrog med volontärer till ett skolbygge i Donisi i Kalabrien i södra Italien. och flera andra projekt i Grekland och på andra håll i Europa. 

Metoderna för att lösa konflikter på lägren utvecklades med inspiration från kväkarrörelsen. Morgonsamlingar med en stilla stund före frukost var obligatoriskt på IAL-läger och besluts togs i enighet på familjeråd eller husmöten. Arbetsläger blev ett sätt att leva. Många kunde vara ute i över ett år engagerade i olika läger överallt från Jugoslavien, Frankrike och Mexiko. Där hade amerikanska kväkarna startat byutvecklingsprojekt som svenska IAL-are deltog i i början av 1950-talet. Den pådrivanda Sonntag reste redan i mitten av 1950-talet till Sudan för att förbereda ett läger där. 1957 kunde IAL sända en hel grupp volontärer till tredje världen som byggde en skola för flickor. 

Samma år som IAL började engagera sig i utomeuropeiska länder startade också långvariga engagemang till stöd för samer och antroposofisk verksamhet i Sverige. I Påståvare byggdes en spångväg till en väglös sameby som början på 20 års internationella arbetsläger till stöd för samer och i Dormsjö i Dalarna började 13 års insats för den antroposofiska pedagogiska verksamheten där. 

Även i andra länder började den internationella volontärverksamheten att bredda sig även om det inte skedde lika brett som i Sverige. Mellomfolkelig Samvirke i Danmark utvecklade från 1950 ett internationellt arbetslägerprogram med Magleås Folkehøjskole som centrum. Verksamheten utökades. 1952 publicerades den första artikeln i Kontakt som diskuterade ”dansk hjælp til underudviklede lande”. 1956 tog man hand om ungerska flyktingar och var med om att starta Dansk Flygtningehjælp. Samma år kunde samarbete med bl.a. UNESCO och lärarföreningar leda till en mer långsiktig biståndsinsats även utanför Europa. 1956 skickades de första danska volontärerna till Ghana. 1959 sändes en första grupp med 7 danska volontärer till Indien. MS blev känd som den danska u-landsfrivilligorganisationen. 

Tillför:

Källor för SCI-IAL Jugoslavien

Årtal för Ceresole i Köpenhamn

4. Stockholmsappellen

Politiskt inleddes 1950-talet av en namninsamling i hela världen som miljontals människor stödde döpt efter ett möte som hölls på hotell Malmen på Södermalm. Stockholmsappellen blev en organisatorisk motor i rörelsen både i Sverige och andra länder. Den stat som först använde atomvapen i en konflikt stämplades som krigsförbrytare och förbrytare mot mänskligheten. Eigil Poulsen i Köpenhamn var en av de som samlade namn till Stockholmsappellen:

”Det var en meget spændende tid. Jeg gik fra morgen til aften i de butikker. Politisk lærte jeg mange ting og mødte alle mulige mennesker. De små handlende var ofta meget konservative og borgerlige. Koldkrigstiden var på sit højeste, og Koreakrigen brød ud dagen efter Sankt Hansaften, da de nordkoreanske styrke overskred den 38. breddegrad. Man skulle snakke godt å lenge for å få hevet sin underskrift i hamn. Ikke desto mindre kunne jeg lægge tusind underskrifter på bordet efter disse to måneder.”

Sammanlagt 500 miljoner namn samlades in till stöd för Stockholmsappellen, i länder som Sverige 313 000, Danmark 135 000, för Italien uppgavs nästan 17 miljoner underskrifter, för Frankrike ungefär 14 miljoner.  Norges statminister Gerhardsen oroade sig. ”Vi kan smile litt av den metoden de anvender når de lager fredskongresser og sender ut fredsappeller i den ene eller andra form, men vi har ikke lov til å se bort fra at de oppnår visse resultater ved de metodene. Ikke så meget i Norge, men mere i våre naboland, som Danmark og Sverige, for ikke å snakke om Frankrike og Italia og andre land, der de har fått tusener og hundretusener av ikke-kommunister til å sette sit navn under en appel som de kaller fredsappel.”  Även i Japan samlades namn i stor skala under stort motstånd medan myndigheterna hjälpte till i kommunistiska stater och insamlingsresultaten där ibland var påtagligt överdrivna. Liknande namninsamlingar gjordes två gånger till i början av 1950-talet med än fler underskrifter, nu samordnade av Världsfredsrådet som blivit det officiella namnet för den organisation som uppstod genom världsfredskongresserna. 

Det hade börjat med världsfredsrörelsen Partisans de la Paix. På initiativ av De intellektuellas samarbetsorganisation för fred och Kvinnornas demokratiska världsförbund arrangerades den första världsfredskongressen i Paris 1949 med 2 000 delegater. Från Sverige kom främst Clarté och Svenska kvinnors vänsterförbund men flera observatörer deltog också från Vännernas samfund som kväkarrörelsen kallas och den Kristna fredsaktionen medan den pacifistiska fredsrörelsen i övrigt i både Sverige och Danmark kraftigt tog avstånd. Den nya fredsrörelsen som uppstod med Världsfredskongressen ordnade också massmöten i Sverige med tusentals deltagare som stödde Sovjetunionens utrikespolitik och bekämpade atombomben. 1950 samlades den i Paris utsedda kommittéen till möte och antog Stockholmsappellen mot atomvapen. Sveriges Fredsråd, IKFF, SFSF, Världsfredsmissionen (nuvarande Kristna fredsrörelsen), Världsfederalisterna och andra förkastade initiativet i ett gemensamt uttalande och varnade folk från att skriva på appellen: ”Hela denna aktion är endast camouflerad politisk propaganda.” skrev man och hävdade att de som skrev på appellen riskerade att bli ”utnyttjade för helt andra syften än de som främjar fredens sak.”

Många oberoende kulturpersonligheter och fackföreningar deltog i världsfredsrörelsen men företrädare för kommunistpartier kontrollerade i många fall de viktigaste organisatoriska posterna i de hierarkiska fredsorganisationer som växte fram. I Sverige fick organiseringen av världsfredsrörelsen fastare form med namnet Svenska fredskommittén 1951 efter att tidigare ha hetat Fredsriksdagen. I Norge bildades Fredens Forkjempere som norsk kontaktpunkt för Världsfredsrådet men fick aldrig någon bred uppslutning. I Danmark fick den nya rörelsen genomslag som Fredens Tilhængere med majoriteten i ledningen från icke-kommunistiskt håll. Denna organisation förlorade dock snart i inflytande efter att ha samlat in hundratusentals namn och lades ner 1959. 

Istället växte ett än mer brett samarbete fram som mynnade ut i bildandet av Dansk Fredskonference 1954 som också anslöt sig till Världsfredsrådet. Här deltog också kommunisterna men framförallt en stor mängd fredsorganisationer, fackföreningar och personer från de flesta partier och nykterhetsrörelsen. Bara Dansk Fredsforening omdöpt till FN-forbundet och Een Verden som propagerade för världsfederalism ställde sig utanför. På den första konferensen med 800 delegater höll professor Esben Lomholdt, fackföreningsmannen Kaj Rasmussen och ordföranden för Dansk Avholdningsforbund Lars Larsen-Ledet tal. Konferensen stämplades trots sin bredd med många socialdemokrater och andra icke-kommunister som ett ”maskerat” kommunistiskt arrangemang. Pressen var särskilt kritisk till att kommunisterna uppträdde så diskret vilket uppmanade till misstro. Året därpå nåddes en höjdpunkt med 2 000 deltagare på Dansk Fredskonference i Odense.

Dansk Fredskonference arbetade med liknande medel som i övriga Norden genom konferenser och namninsamlingar. Kampanjer mot västtysk återupprustning och NATO blev mycket omfattande under mitten av 1950-talet i Danmark vilket också fick spridning i Norge. Demonstrationer anordnades där 1957 när den f.d. generalen i Nazitysklands armé och numera NATO-företrädaren Speidel kom på besök. 

I Finland bildades Fredskämparna 1949 med en bred uppslutning av kommunistiska fackföreningar, den pacifistiska Fredsförbundet, anti-fascistiska författarföreningen och kommunistpartiet. Fredsförbundet anses vara den enda klassiska borgerligt liberala fredsorganisation som gick med i fredskommittéerna som byggdes upp kring Världsfredsrådet. Fredskämparna organiserade främst massmöten med deltagande från arbetarklassen kring teman om kvinnor, utbildning, ungdom och religioner kombinerade med fredsarbete. Fredskämparna fick också anslutning av president Centerpartiet, socialdemokraterna och t.o.m. det moderata Samlingspartiet. 

Denna världsfredsrörelse fann sin form med större fredskonferenser som hölls både på nationell och internationell nivå och namninsamlingar. I Stockholm och Helsingfors hölls flera världsfredskongresser mellan 1954 och 1965. Återkommande krav var internationell nedrustning och förbud mot massförstörelsevapen.

5. Världsungdomsfestivalernas globala sprängkraft

Det är kring den internationella organiseringen av ungdomar och studenter som de stora konflikterna men också allianserna kring frågor om global rättvisa, fred och frihet kommer till uttryck efter kriget. En av de viktigaste samlande krafterna i kampen för global rättvisa har var världsungdomsfestivalerna med början i Prag 1947. De var och är delvis fortfarande betydelsefulla i kampen för kulturutbyte och demokratisering av hela världen, särskilt för tredje världens kamp för frigörelse. Kring dessa festivaler och de ungdomsorganisationer som stod bakom den formerades både vänsterns, mittens och högerns internationella organiseringssträvanden inför 1960-talet.

För deltagare från väst öppnade festivalerna en ny värld. Här kunde en gränsöverskridande solidaritet växa fram och kontakter byggas som undergrävde de officiella hindren eller regelrätta förbuden i västmakterna mot kontakter med socialistiska staters ungdomar. Dessutom fick man kontakt med folk från tredje världen. Via festivalerna knöt man band som ruckade på kalla krigets världsordning på ett sätt som stärkte tredje världen och öppnade för flera alternativa synsätt än kapitalismen och att rika länder ska styra världen.

Men festivalerna hade också ofta ett frigörande inflytande i det tidigare kommunistiska östblocket, inte sällan mot intentionerna hos de kommunistpartistyrda stater som stött festivalerna. De användes för att genomföra kulturella manifestationerna utanför myndigheternas kontroll som sedan blev en tradition. I land efter land lämnade värdlsungdomsfestivalerna bestående spår efter sig som skakade om det auktoritära östblocket.

Liknande verkan hade världsungdomsfestivalerna i global skala. Förmågan att dra samman så många ungdomar från alla delar av världen kring ett kulturellt och politiskt program som ifrågasätter den rådande världsordningen har haft en frigörande effekt i både öst och väst, nord och syd.

Det lyckliga Europa

En av de mest levande skildringarna av tiden när världsungdomsfestivalerna växer fram görs av Stig Claesson i boken Det lyckliga Europa. Slas tar sin utgångspunkt i Gandhis ord i kampen mot brittiska imperiet - Det finns ingen väg till fred, freden är vägen. Han föreställer sig hur han och andra ungdomar inte längre litade på någon regering. Det som nu behövdes var att göra något själva. Det fanns ingen väg till freden, det gällde att bygga den – gärna bokstavligt i sitt anletes svett. I London hade unga socialdemokrater, kommunister och andra radikala ungdomar slagit sig samman och hoppades att det fanns likasinnade i andra länder som var beredda att samarbeta för att bygga freden. Redan 1945 bildades i London World Federation of Democratic Youth (WFDY) med en stor politisk bredd innefattande också liberaler men med avgörande stöd från Sovjetunionen för att kunna bedriva verksamheten. Vid bildandet deltog 437 delegater från 63 länder.

1947 när Europa låg i ruiner och miljontals människor fortfarande var på flykt utan pass och någonstans att ta vägen eller inspärrade i krigsfångeläger startade man två stora projekt. Den första var att samla tiotusentals radikala ungdomar för att gemensamt bygga upp Europa efter kriget. Man ville starta en internationell ungdomsbrigad som frivilligt skulle bygga en 28 mil lång järnväg till Sarajevo i Jugoslavien. För alla som deltog från väst innebar det risk att bli stämplad som kommunist och landsförrädare även om man inte var det. Visserligen hade Titos partisaner i hög grad befriat Jugoslavien på egen hand utan Röda arméns hjälp men landet var kommunistiskt och därför farligt i västs ögon. 

Från Sverige reste mer än 100 Brunnsvikssocialister och unga kommunister som våren 1947 hade bildat Jugoslavienbrigaden. Brunnsvikssocialisterna kallades arbetarbarn som gått på socialdemokratiska folkhögskolor och kunde vara både marxistiska socialdemokrater, anarkister, syndikalister och trotskister. Med hjälp av ett förhyrt SJ-ånglok och tre personvagnar tog man sig ner genom ett förött Östeuropa. Redan i hamnstaden Gdynia stötte man på förödelsen efter kriget med ruiner och misär. I Warszawa fanns bokstavligt talat inga hus kvar. Mot slutet av kriget hade polackerna gjort uppror mot tyskarna i hopp om hjälp från de allierade. Men Sovjetunionen avvaktade med sin armé och de västallierade beslutade att inte skicka några flygplan. Tyskarna bombade sönder staden inte bara från luften utan sprängde också med dynamit alla husen på marken så att en polsk huvudstad aldrig skulle återuppstå i Warszawa. 165 Warszawabor överlevde upproret, en kvarts miljon dog. Två år senare var Warszawa fortfarande en stenöken när Jugoslavienbrigaden passerade. Väl framme i Bosnien samlades den svenska Jugoslavienbrigaden tillsammans med en kvarts miljon andra ungdomar sommaren 1947. Främst kom de från Jugoslavien men också i brigader från många andra delar av världen. Amerikaner smugglade sig in och ut i den brittiska delegationen, de var annars förbjudna av USA att komma dit. Den bredspåriga järnvägen byggdes med liv och lust, Fredens järnväg som den kallades. Flera dog av ansträngningen och brister i utrustning och arbetsmiljö i det av kriget utarmade Jugoslavien. Men järnvägen går där än genom Nemiladalen. 

Kommunistisk jazz värmer i kallt krig

Sensommaren 1947 brakade det andra av WFDY:s stora projekt loss i Tjeckoslovakien som de organiserade tillsammans med Internationella studentförbundet, IUS. I Tjeckoslovakien hade kommunisterna fått 38 procent av rösterna i valet och hade ett starkt inflytande. Världsungdomsfestivalen samlade 17.000 ungdomar från 71 länder i Prag  och firade att andra världskriget var över och kampen mot fascismen vunnen. Många från tredje världen deltog i en tid när avkolonialiseringen knappt hade börjat. Här fanns ett otal konstutställningar, filmförevisningar, offentliga möten, diskussionfora, danskvällar, träff vid lägereldar och internationella arbetsläger för återuppbyggnad att delta i. Kulturellt gör musikerna i det kommunistiska Graeme Bell Jazz Band från Australien succé trots att Stalins främste kulturpolitiker Zjdanov under 1947 bedrev en kampanj mot västerländska kulturinfluenser och särskilt jazzen. Levande jazz i Östeuropa förekom inte alls och även ibland i Västeuropa spelades den nästan enbart av inhemska musiker och inte folk från andra sidan haven. Kulturella utmaningar skulle förbli viktiga inslag i världsungdomsfestivalerna men de politiska utmaningarna var lika viktiga. 

Politiskt var budskapet att bygga en hållbar fred men propaganda mot Marshall-hjälpen var också framträdande. Sovjetunionen såg denna amerikanska politik som ett sätt att binda europeiska staterna till sig och motsatte sig hjälpen. Att inte alla på festivalen uppskattade propagandan mot Marshall-hjälpen var påtagligt. Motsättningar mellan kommunister och de fåtaliga närvarande borgerliga och socialister var tydliga. Men också motsättningar inom vänstern och mellan olika kommuniststater fanns där och skulle förbli ett återkommande drag hos festivalerna. Intressen i västdominerade länder sökte också motarbeta deltagande. I Egypten greps den ungdomsdelegation som förberedde sig för att resa av polisen och i det av västmakter ockuperade Tyskland hindrades också deltagandet.

Trots växande motsättningar följdes världsungdomsfestivalen i Prag av Budapest 1949, Öst-Berlin 1951 och Bukarest 1953. Under denna tid etableras festivalerna som en samlande kraft för radikal arbetarrörelse och andra systemkritiker i väst, kommunistländernas organiserade ungdomar och antikoloniala krafter i syd. De stod i motsättning till västmakternas och särskilt USA:s ekonomiska och militära politik. Det händer trots samtidiga till synes oöverstigliga ökade motsättningar i stora delar av Europa och världen mellan länder och inom vänstern. I västeuropa är det bara Norge och Sverige som regeras av arbetarpartier under en stor del av 1950-talet, annars är det borgerligheten som regerar. Det sker i en värld som i efterhand beskrivs som bipolär med två likvärdiga block öst-väst stående mot varandra vilket knappast var sant om man ser till ekonomiska och tekniska resurser. Att det fanns andra motsättningar minst lika viktiga som t.ex. den mellan Nord och Syd märktes tydligt inte minst på världsungdomsfestivalerna som hämtat mycket av sin bestående kraft från denna konflikt. 

USA hade gått ur kriget oskadd med över hälften av världens industriproduktion. 1948 hade USA en nationalinkomst som var det tiodubbla mot Sovjetunionens. USA kunde i hög grad diktera den internationella dagordningen. Sovjets ekonomi var sönderslaget efter kriget genom Tysklands förödande förintelse av 25 miljoner sovjetmedborgare, av städer, byar och stora delar av industrin och jordbruket. 

USA utnyttjade övertaget. Löften om efterkrigslån och krigsskadestånd till Sovjet förvägrades efter att atombomberna fallit över Japan och amerikaner och britter samordnat sina ekonomiska intressen för sina ockupationszoner i Tyskland. De olika nationella vägar mot socialismen som kommunistpartier i Väst- och Östeuropa börjat söka i en anda av att fortsätta den antifascistiska alliansens folkfrontspolitik stötte på bekymmer från både USA och Sovjet. USA hade bestämt sig för att problemet var inte ett omedelbart hot från ett expansionistiskt Sovjetunionen. Till det fanns inte kraften ekonomiskt efter det förödande kriget. Problemet var risken för vänsterns ökade inflytande i Västeuropa under den rådande ekonomiska krisen. I Italien och Frankrike agerade USA för att splittra arbetarrörelsen och tvinga kommunisterna bort från regeringen med hjälp av öppna ekonomiska påtryckningar och hemligt stöd till allierade.

I Östeuropa och på Balkan skärptes också motsättningarna. 1948 tog i praktiken kommunisterna makten i Tjeckoslovakien genom kuppen i Prag. Terror mot de som uppfattades som ett politiskt hot fick förnyad kraft i hela Östeuropa där kommunisterna tog över den politiska makten i ett område under Sovjets inflytande enligt de allierades Jaltaavtal under kriget. I Grekland kunde västmakterna stödja olika politiska krafter inklusive fascisters terror mot kommunisterna i inbördeskriget där Sovjet höll sig borta enligt samma Jaltaavtal. 

Ett kallt krig som för USA och dess allierade kom att pendla mellan att inringa Sovetunionen och dess allierade och befria dem från kommunismen. En vacklan mellan inringing och befrielse som också kom att prägla förhållandet till världsungdomsfestivalerna som vacklade mellan kriminalisering av deltagande från väst till infiltration. För Sovjet och dess allierade minskade acceptansen för nationella vägar och än mer demokratisering i Östeuropa snabbt och drastiskt.

1948 skulle splittringen bli tydlig också inom vänstern vilket snävade in det samlande fredsprojektet med världsungdomsfestivaler och internationella ungdomsbrigader. När ungdomsbrigaderna detta år skulle bygga en motorväg mellan Belgrad och Zagreb skedde samtidigt en brytning mellan Sovjetunionen och Jugoslavien. Alla andra kommunistländer ställde sig på Sovjets sida i kampen mot vad som kallades titoism. Titos Jugoslavien drev en självständig politik gentemot både Sovjetunionen och västmakterna på flera områden. Det kunde man göra inte minst i kraft av att de jugoslaviska partisanerna i hög grad under det egna kommunistpartiets ledning drivit nazisterna ut ur landet. Tito ville satsa på en egen tung industri i alla delar av landet för att inte minst de bondedominerade delrepublikerna i centrala och södra Jugoslavien skulle utvecklas. Han tillät inte heller Sovjets säkerhetstjänst att infiltrera den egna säkerhetstjänsten utan såg till att den yttersta makten fanns i jugoslaviska händer. Både den självständiga hållningen i industrialiserings- och säkerhetsfrågor ogillades av Sovjetunionen. Ett uppbygge av tung industri i alla delar av det fattiga jordbrukslandet Jugoslavien motsatte man sig öppet medan den självständiga hållningen hos Jugoslaviens säkerhetsapparat var nog så hotande men inget som Sovjetunionen talade högt om. Inom kort tid började utrensningar av kommunister i öststaterna anklagade för titoism, utrensningar som inte sällan slutade med avrättningar. En spricka hade uppstått i den kommunistiska världsrörelsen.

Vid motorvägsbygget reste först albanerna, sedan alla ungdomar från övriga öststater och därefter många från väststater hem. Kvar blev britterna och svenskarna. Ungdomsbrigaderna skulle fortsätta men med betydligt snävare sammansättning av deltagarnas ideologiska inställning och betydligt mindre av den utopiska hoppfullhet som präglat det första året när Ungdomens och Fredens järnväg byggdes till Sarajevo. Kalla kriget hade just påbörjats i full skala med handelsembargo mot kommuniststater, kuppen i Prag våren 1948 när kommunisterna tog makten helt och spridning av propaganda i väst om kommunister och kommunistsympatisörer som femtekolonnare och därmed blivande landsförrädare med motsvarande propaganda på andra sidan.

Det kan synas märkligt att den internationella radikala ungdomsrörelsen kunde resa sig och få betydelse igen efter denna splittring men det gick. För festivalerna gick det med kommunisterna som främsta organisatör även om det fortsatte att finnas bredd bland både organisatörer och framförallt deltagarna. Redan 1947 hoppade en del borgerliga organisationer av både WFDY och IUS även om det skulle dröja förrän det fanns någon slagkraftigt alternativ internationell ungdomsorganisering. 

Anklagelser riktades mot de auktoritära metoder som användes för att hindra demokratin. Första organisationsmötet för IUS sågs som verkande mot demokratiska principer på flera sätt. Dels inviterades organisationer på ett sådant sätt att kommunister kom i majoritet. Ordföranden på mötet, en kommunist, tillät enbart sådana talare som gjorde att också talarordningen dominerades av den förhärskande kommunistpartisynen. Sovjetiska och öststatsrepresentanter röstade enhetligt medan västdelegaterna ofta var splittrade och inte utgjorde någon motvikt. Följden blev att det arbetsutskott som valdes dominerades av kommunister, ett arbetsutskottet som kunde införa i stadgarna att alla medlemsorganisationer accepterade styrelsens handlingsprogram och riktlinjer. De nederländska delegaterna drog sig undan snart följda av de flesta delegaterna från väst. 

Problemet för kritikerna från väst var att många fokuserade ensidigt på hjälpverksamhet efter kriget utan något politiskt program annat än antikommunism för att organisera internationellt ungdomsarbete. I Nordamerika ansåg de sig sakna det starka stöd som WFDY och IUS fick från kommuniststaterna och vädjade till rika bidragsgivare för att kunna stå emot kommunismen. Det är svårare att hitta försök att bygga upp en folklig organisering från basen för ett eget demokratiskt program i dessa antikommunistiska kretsar. Vädjan till utomstående är en vanlig arbetsmetod. 

Men i Sverige fanns andra tankar. Olof Palme blev vald till ledande poster i Sveriges Förenade Studentkårer som sekreterare, internationellt ansvarig och till sist ordförande. För honom handlade det om ”att få de svenska studenterna att överge sin bekväma position som enbart åskådare.” Med Palmes egna ord sattes nu igång ”en stor offensiv mot rasismen i Sydafrika och vi organiserade en insamling genom blodgivning och bidrag till afrikanska studenter. Omkring 1950 var begreppet ’tredje världen’ något nytt i Europa. Sverige t.ex. lade inte ut ett öre på de underutvecklade länderna. Det var nödvändigt att ändra på detta förhållande, och det bästa sättet att göra detta var att mycket konkret övergå till handling. Det var i det stämningsläget, som vi inbjöd sju unga indoneser att komma och studera i Sverige. Åtgärden hade naturligtvis ett drag av ’den gode missionären’ över sig, men det väsentliga målet var uppnått: staten betalade. Vi hade sålunda bidragit till att slå en bräsch i den allmänna opinionen.”

Palme delade kritiken mot kommunisterna som han såg som oförsonliga och sekteristiska. SFS bröt sig ur IUS som flera andra. I diskussionerna om en alternativ internationell organisation för studenter verkade han för att man inte skulle ansluta sig till ett antikommunistisk synsätt med starkt beroende av USA utan istället inta en oberoende hållning mellan blocken och speciellt ägna sig åt tredje världen. Resultatet blev att ett samordningssekretariat bildades, COSEC, med Palme som ordförande i det verkställande utskottet. I sin nya roll måste Palme resa mycket särskilt i Asien som höll på att frigöra sig från kolonialismen. Det präglade honom:

”Det var i Asien som jag konkret fick uppleva vad kolonialismen innebar. Det är speciellt studenterna jag har att tacka för den upptäckten. De förstod att ställa mig öga mot öga med verkligheten.  // I Singapore tillbringade jag år 1950 tio dagar i en universitetsstad, där kineser, malajer och indier bodde. Det tysta förakt de alla visade för den berömda ’vita överlägsenheten’ gjorde ett starkt intryck. Självsäkra, övertygade om att segern förr eller senare var deras, väntade de tåligt på att rasismen skulle försvinna, att förtryckarna skulle ge sig av, och de visade t.o.m. ett visst överseende med kolonialklassen excesser.  … - vi besökte studenternas familjer ur de mest skilda miljöer, vi pratade om fattigdom, om den asiatiska nationalismen, om hur morgondagens samhälle borde utformas. Det var lätt att samtala: vi hade inte bara samma värderingar, utan vi delade också viljan att vidtaga praktiska åtgärder. Vi ville omskapa världen, visst, men vi ville också veta hur. // I grund och botten utmynnade alla dessa diskussioner i samma tanke: imperialismens dårskap måste besegras, och de fattiga folken måste själva få forma sitt öde.”

Det skulle dock dröja till stödet för kampen mot imperialismen skulle utsträcka sig längre än till universitetsstipendier och studentutbyte även om det långt senare blev mycket stort humanitärt och politiskt. Dock aldrig så helhjärtat som de kommunistiska staternas stöd redan från början gav till befrielsekampen mot kolonialismen.

Hur det var med oberoendet från USA är också ett problem. De nordamerikaner som trodde att det inte fanns statligt stöd till kamp mot vänsterkrafters fredsinitiativ och kamp för global rättvisa hade fel. Under slutet av 1940-talet och början av 1950-talet byggde särskilt USA och andra närstående västmakter upp en omfattande verksamhet för att i hemlighet bekämpa olika vänsterinitiativ där kommunister hade eller ansågs ha inflytande. Även COSEC blev ett led i denna strategi och finansierades åtminstone så småningom av CIA 

Socialdemokraterna byggde också upp en egen internationell ungdomsorganisering som kunde samla rätt många på internationella träffar men inte lyckades skapa den bredd och den politiska förmåga till massmobilisering för aktuella krav som världsungdomsfestivalerna gjorde. 

Trots splittringen kunde problemen övervinnas för världsungdomsfestivalerna med bibehållen förmåga att överbrygga klyftor mellan väst och öst, nord och syd. Men det skedde inte utan steg tillbaka först.

Svart amerikan stödjer tredje världens deltagande

På Världsungdomsfestivalen i Budapest 1949 minskade internationella deltagarna med mer än en tredjedel till 10 400 medan antalet deltagande länder ökade till 82. Man samlades under paroller om fred, demokrati och nationellt oberoende. 

Sovjetkommunismens Berlinblockad hade skadat östblockets anseende. Propagandamässigt stod kampen mot titoismens på dagordningen för att motivera utstötningen av Jugoslavien ur de kommunistiska staternas gemenskap. Men det handlade också om kolonialismen i hela världen. Den kände svarte amerikanske sångaren Paul Robeson hade ordnat en stödkonsert för att samla medel för deltagare från tredje världen. En stor demonstration under festivalen genomfördes på dagen för solidaritet med kolonialt förtryckta folkens kamp för sin frihet.

Västtysk polis skjuter för att stoppa deltagare 

Sitt stora genomslag med hårda motsättningar fick världsungdomsfestivalerna 1951 i Öst-Berlin. I Korea pågick det första öppna kriget mellan öst och väst som hotade bli till ett anfallskrig mot Kina med atomvapen. I Vietnam led Frankrike nederlag efter nederlag i gerillakriget och hoppades bara på att få till stånd ett öppet slag där de var säkra på att slå vietnameserna. Mottot för festivalen var ”För fred och vänskap – mot atomvapen”. Den nya staten DDR som bildats 1949 skulle visa upp sig som en ”blommande arbetar- och bondestat”. 

Världsungdomsfestivalerna fick en stor betydelse för uppbygget av en global solidaritetsrörelse i kampen mot kolonialismen och för fred med många deltagare från Asien, Afrika och Latinamerika. Motståndet i väst var omfattande. I många länder hindrades deltagare att komma till festivalen. I Bryssel drogs den franske fredsaktivisten Raymonde Dien ut ur ett tjeckiskt flygplan och deporterades tillbaka till Frankrike för att hindra hans deltagande i festivalen. Dien hade sökt stoppa en vapentransport till Vietnamkriget genom att hindra ett tåg. Förberedelsearbetet i Västtyskland kriminaliserades. Gränsen spärrades och Västtysk polis sköt mot ungdomar som sökte fly in i öst på väg till festivalen. Över 6000 personer avvisades och 600 personer sattes i fängelse under sina försök att ta sig över gränsen. När flera tillsammans försökte ta sig över gränsen ändå uppstod våldsamma konfrontationer med polisen. När 450 samlades vid Elbe för att ta sig över till öst blev konfrontationerna också stora. Werner Tiegel drevs av polisen ut i floden och drunknade. 

Pressen fylldes med skräckreportage om hur deltagarna på Världsungdomfestivalen inte fick tillräckligt med mat och drabbades av sjukdomar. Helsingin Sanomat och andra finska högertidningar skrev om hur de finska ungdomarna insjuknat i tyfus och allmänt var i dåligt skick. När de kom tillbaka med båt till Åbo började de som var på däck högljutt klaga över magsmärtor och berättade att de var allvarligt sjuka. De som väntade på kajen var förskräckta ända tills ungdomarna ropade ”April! April!” I Sverige beskrevs de hemvändande ungdomarna som ”En hop rusiga fanatiker skrålande ’för frihet, sanning och ära’”

I Berlin uppgav myndigheterna i väst att de fått upprätta soppkök för några av de två miljoner deltagarna och att gatustrider uppstått mellan kommunistiska ungdomar från öst och den västtyska polisen. Motsättningarna var stora kring utrikes- och försvarspolitiken. Västtysklands återupprustning mötte motstånd genom demonstrationer bl.a. i Västtyskland, Danmark och Norge. Västtysk polis sköt ihjäl en demonstrant i Düsseldorf som protesterade mot återupprustningen.

Uppvisningarna under fredsfestivalen i Berlin där varje nation marscherade in bakom sin fana var stora. 26.000 ungdomar från 104 länder deltog och krävde: "Fred och vänskap mot atomvapen!” mitt under det första öppna kriget mellan öst och väst i Korea och pågående krig i Vietnam. 2 miljoner östtyskar deltog i ett program med filmvisningar på 103 biografer, folkfester på gator och torg med danser och sånger från hela världen, opera, konstuppvisningar, idrottstävlingar och en massdemonstration för fred. Trots de stora ansträngningarna från väst att hindra festivaldeltagarna tog sig 35.000 ungdomar från Västtyskland och Västberlin till festivalen. Mitt i festivalen kunde också Raymonde Dien anlända till stort jubel. Omfattande internationella protester hade gjort att han släpptes fri.

Men kritiken var omfattande mot vad som uppfattades som ett kommunistiskt propagandajippo. De unga fredsaktivisterna såg det tvärtom som en nödvändig mobilisering för att hindra ett tredje världskrig med kärnvapen. Den amerikanske generalen som ledde FN-trupperna i Korea övervägde att starta atombombskrig mot Kina. Massmönstringen skulle skrämma ”krigshetsarna.” Efteråt betonar Jan Myrdal som var en av de svenska arrangörerna dock att det snarare var annat än de stora uppvisningarna som betydde något:  

”det var egentligen inte massuppmarscher och demonstrationer som blev betydelsefull. Det var den direkta kontakten mellan ungdomar från alla länder. Samtalen. Träffarna. Det var det de dåtida krigsherrarna i NATO sökte förhindra med våld och propaganda. Ty i dem bröts rasfördomar i personliga möten. Här i Berlins gator och parker lärde också svenska ungdomar känna verkligheten i de koloniala och avhängiga länderna och här grundlades det världsomspännande antikoloniala och antiimperialistiska solidaritetsarbete som kom att prägla den internationella ungdomsrörelsen under kommande decennier.”

Ett tredje världskrig med bruk av kärnvapen var hotande nära. Myrdal ser denna bakgrund som det som ”förklarar de rasande angreppen på festivalen. När ungdomar på allvar sökte mötas över järnridån, då ingrep NATO. Med batonger och bajonetter – ja också med skjutvapen – sökte dessa trupper upprätthålla järnridån.” Hans slutsats är att ”Festivalen blev en avgörande insats för att Tredje världskriget då kunde avvärjas.”

ANC och Vietnamaktivister finner vänner från hela världen.

Nya vindar märktes så smått på festivalen i Bukarest 1953. På kvällen före invigningen undertecknades vapenstilleståndavtalet i Korea. Stalin hade just avlidit. I Östtyskland hade ett uppror med omfattande kravaller slagits ner i juni. Men en försiktig anda av optimism rådde. 

Fler ungdomar från fler främmande länder än någonsin träffades. 30 000 ungdomar från 111 länder under mottot ”För fred och vänskap”. Särskilt fransmännen utmärker sig. Fredsaktivisten Henri Martin fängslats för sina protester mot Frankrikes kolonialkrig i Vietnam. Tack vare omfattande internationella protester i samband förberedelserna för festivalen släpptes han fri på festivalens andra dag. 

Men också andra är där. ANC:s generalsekreterare Walter Sisulu kommer med många kamrater från Sydafrika. Samarbetsviljan över olika gränser är stor. Internationella arbetslag skickar Bill Robertshawe och Ulla Dalin som observatörer från Sverige. Från Danmark kommer Toni Liversage. Från Norge kom 830 deltagare. Möten ordnas för ungdomar från stormakter och religiösa. Mycket tycks vara öppet. Sisulu åker vidare till en lång resa genom Sovjet och senare kamp och fångenskap i Sydafrika tills befrielsen till slut kom. Liversage börjar sitt livslånga intresse för Balkan och fortsatta arbete för freden, feminismen och socialismen. Robertshawe fortsätter sina pionjärinsatser för uppbygget av solidaritets- och miljörörelsen. Han hade kommit från Nya Zeeland till Sverige i början av 1950-talet och fick en central roll i framväxten av en globalt engagerad alternativrörelse. Han var hemma både bland kväkarna och IAL på Lillsjönäs där han bodde i en avställd möbelbuss tillsammans med Ulla och en tid hos antroposferna i Järna på biodynamiska jordbruket i Charlottendal. Robertshawe betonade självtillit och enkel livsstil samt ansåg att världen skulle vara bra mycket bättre utan pengar. I IAL jobbade alla ideellt på läger i Sverige och andra länder för ett fredens Europa med internationella deltagare från många länder vilket passade honom. 

Dahlin berättar att pressen skrämde upp deltagarna ordentligt innan de reste om hur de skulle få hungra, hur de skulle bli utnyttjade av propaganda och andra problem. Hon visste inte vad hon skulle tro. Avgörande var känslan att det var viktigt att skaffa sig en egen uppfattning på plats som observatör. Väl framme i Rumänien visade det sig att de snarare fick för mycket mat. Fattigdom fanns påtaglig så mat som var förpackad gavs bort till lokalbefolkningen. Det kändes bra att ha åkt iväg och det skapade intresse för öststaterna. Den påtagliga glädje som fanns över att det kom internationella gäster var något positivt. Det gick också att påverka värdarna. Dahlin åkte efter Värlsungdomsfestivalen i Bukarest med italienarna för att bygga en skola på ett internationellt arbetsläger i Kalabrien på egen hand utan att följa med den svenska delegationen hem, en frihet som storligen förvånade i Rumänien och uppmärksammades. De fick sig en tankeställare! menar Dahlin. 

Världsungdomsfestivalerna hade inte bara överlevt utan också visats sig vara fruktbara mötesplatser mitt i en tid av starka motsättningar. Trots splittringar och svårigheter tredubblades deltagandet och breddades på nytt efter borgerliga gruppers avhopp. Världsungdomsfestivalerna hade blivit en central plats som alla bevakade, vänner och fiender. Det var kring världsungdomsfestivalerna som den internationella ungdomsorganiseringen kretsade praktiskt, kulturellt och politiskt. 

Warszawa 1955 

I Warszawa 1955 hade en mer påtaglig islossning börjat ske efter Stalin död. Festivalens motto var ”Ned med hatet för alltid”. Mer försonliga tongångar började göra sig gällande. I Indokina hade franska generalerna äntligen fått sin öppna kamp på slagfältet mot vietnameserna och lidit nederlag vid Dien Bien Phu. I fredsförhandlingarna verkade Sovjet för att vietnameserna skulle ge efter och tillåta en delning av landet i avvaktan på landsomfattande val, en lösning som ledde till 20 år med fortsatt krig då USA tog över Frankrikes roll och vägrade tillåta val då detta skulle ge kommunisterna segern enligt amerikanska bedömningar. 

30 000 internationella deltagare samlades återigen på den femte världsungdomsfestivalen, den här gången från 114 länder. Det folkliga öst-västsamarbetet fick ett stort genombrott. Praktiskt solidaritetsarbete organiserat av Service Civil International kunde starta ett omfattande öst-västutbyte i internationella arbetslag tillsammans med olika ungdomsorganisationer i öst. I anslutning till festivalen ordnades ett gemensamt arbetsläger som snart fick många efterföljare i hela Europa med deltagare från både öst och väst. 

På världsungdomsfestivalerna fortsatte antikoloniala ungdomar från hela världen att träffas tillsammans med ungdomar från industriländer både i öst och väst. De många mötena skapade band för resten av livet. I Warszawa träffade sjömannen och poeten Erik Stinus från Danmark och Sara från Bombay World Youth Festival Committee vilket slutade med bröllop och ett liv tillsammans i kampen för fred och solidaritet i Köpenhamn och världen. I öst skapade festivalen bestående minnen av en öppning mellan kulturer som skakade om. Polen skulle aldrig bli sig likt igen. 1956 startade stora uppror som blev återkommande fram till fackföreningen Solidaritet på 1980-talet lyckades välta den auktoritära kommunistiska ordningen i Polen och därmed hela Östeuropa över ända. Upproret i Ungern 1956 som började som en solidaritetsaktion med protesterna i Polen skulle få än mer våldsamt förlopp.

Elgitarrer skakar om Moskva

Under världsungdomsfestivalen brakade den energi som festivalerna skapat löst ordentligt i hjärtat av det kommuniststyrda statssystemet. Efter den sovjetstyrda kommunismens militära inmarsch för att krossa det ungerska upproret var viljan större än någonsin att visa sig tolerant. 

Deltagandet slog också rekord, 34 000 från 131 länder och över tusen nationella organisationer. Av dessa kom 25 812 från Europa, 3 571 från Asien, 2 592 från Mellersta östern och Afrika, 1 041 från Latinamerika, 337 från Nordamerika och 269 från Australien och Oceanien. Från Norge kom 770 ungdomar till Moskva, från övriga nordiska länder kom också stora delegationer.

På festivalen var det öppnare än någonsin. Diskussion om inmarschen i Ungern och FN-resolutionen i frågan som Sovjet kritiserade fördes öppet även om sovjetiska ståndpunkter dominerade. På gatorna gick internationella deltagare omkring och diskuterade med folk. 

Världsmedborgarrörelsen som haft sin första kongress på våren 1957 i Göteborg och fått en nytändning med snart 2.000 medlemmar när Aina Larsson kom med nya krafter skickade flera delegater till festivalen i Moskva. De ville med egna ögon se om Sovjetunionen var ett lyckorike och ta reda på om man kunde vapenvägra och propagera för avrustning i Sovjetunionen. Det visade sig att baptister de träffade i alla fall kunde vapenvägra. På Röda torget undersöktes hur det gick att sprida pacifistpropaganda. Inge Oskarsson berättar att det gick lätt att få kontakt med folk och att alltid någon hjälpte till att översätta från tyska eller engelska. Ett tusental personer nåddes av budskapet om nödvändigheten att avrusta både i kapitalistländerna och Sovjet. Men gensvaret hade han märkt förut – ”Jag fick samma reaktion som från många i Sverige, att de bara hade militärmakt till försvar”. I Sverige möttes världsmedborgarrörelsen av påståendet att pacifisterna skulle åka till Moskva med sitt budskap, där kom svaret ”att jag skulle åka till USA och predika fred.” 

Världsungdomsfestivalen paroller i Moskva var "för fred och vänskap”. Men framförallt var det kulturellt som världsungdomsfestivalen i Moskva orsakade en revolution. Kreml ville visa med festivalen att ”Sovjetunionen hade växt ur den etniska och främlingsfientligheten från de första efterkrigsåren.” Allt släpptes loss. Jazz som setts som ett så stort hot tidigare välkomnades nu med band från både öst och väst som spelade för tiotusentals ungdomar. 
I tövädret efter Stalins död blev festivalen en chockupplevelse där elgitarrer, jeans och rock skakar om den auktoritära rådande kulturen i Sovjetunionen. Chrustsjov blev chockad. Dansen som följde musiken tyckte han inte bättre om: ”En känsla av vämjelse väcks också av den så kallade moderna dansen som förts in i vårt land från väst … något otillständigt, galet och gud vet vad!” Chrustsjov hoppades på östyskarnas försök att främja ”socialistiska danser” men förgäves. Det dröjde inte länge förrän twisten spreds som en löpeld i Sovjetunionen och några år senare tvingade militären skingra en samling ”twisters” på Röda torget i Moskva. 

Redan i Warszawa och sedan i Moskva blev världsungdomsfestivalerna ett genombrott för ny musik och antiauktoritär kultur i öst som lade grunden för dissidentrörelserna till de många ortodoxa kommunistiska arrangörernas förtvivlan. Även konsumtionsdrömmar om jeans och tuggummi underblåstes. CIA börjar finansiera den amerikanska delegationens deltagande för att få grepp om situationen och högern kände sig manad att starta internationell ungdomsorganisering för att motverka världsungdomsfestivalernas popularitet.

CIA infiltrerar och högern skapar alternativ 

1959 blev första gången som världsungdomsfestivalen hölls i ett västland. Det var delegaterna från tredje världen som önskade en sådant val av festivalplats. Det kom 18 000 internationella deltagare, hälften mot i Moskva. Myndigheterna var ovilliga, pressen förutom den kommunistiska tystade ner festivalen fullständigt och västmakternas säkerhetstjänster och de icke-kommunistiska ungdomsförbunden och studenterna hade en ny taktik. 

Svenska konservativa studenter hade rest runt till Prag, Berlin och Wien 1958 och knöt kontakter mellan länderna. Internationella studentförbundet IUS sågs som ett stort hot. Holger Thuss, senare generalsekreterare för en konkurrerande framväxande konservativa studentorganisation skriver i sin historia om detta center-högersamarbete: ”Vikten av internationellt samarbete blev uppenbart när IUS organiserade 7:de Världsungdomsfestivalen’ i Wien 1959. Som gensvar, startade höger-center studenter ’Action Committe New Life’, den första (tilfälliga) organiseringen av center-höger studenter i Europa.” Ut ur detta samarbete växte sedan Internationella kristdemokratiska och konservativa studenter, ICCS, fram som senare på initiativ av Carl Bildt döptes om till Europeiska demokratiska studenter, EDS. 

USA gick den här gången annorlunda tillväga än vad västmakternas säkerhetstjänster och polis gjort tidigare. CIA agenten C.D. Jackson såg på festivalen i Wien som ”en extremt viktig händelse i det Stora Spelet.”

Resultatet blev en plan. CIA skulle diskret förse en ”informell grupp av aktivister” som konstituerade sig själv som en alternativ amerikanska delegation till festivalen med resurser. CIA skulle inte bara hjälpa till med resekostnader utan också se till att böcker skulle kunna distribueras och en tidning ges ut i Wien. 

De fann efter ett tag Gloria Steinem, senare en ledande feminist. Steinem förklarade sitt samarbete när det senare avslöjades 1967 - ”Långt från att bli chockerad av detta engagemang var jag glad att hitta några liberaler i staten i dessa dagar, som var förutseende och brydde sig tillräckligt för att få amerikaner av alla politiska åsiktsriktningar till festivalen.” 

För att få stor spridning på material anlitade CIA ytterligare en nyckelperson, Samuel Walker, vice ordförande för den CIA finansierade Free Europe Committe. Han fick 273 000 US dollar till sitt förfogande för materialspridning och Steinem 85 000 US dollar för sin icke-kommunistiska delegation och dess medverkan. 

Den officiella hållningen från Österrike var neutralitet. Man ansåg sig inte kunna förbjuda festivalen eftersom man tillät andra arrangemang med politisk anknytning. Men man ansträngde sig för att hålla de officiella kontakterna till festivalen till ett minimum. Desto mer aktiva var man i det privata. 

På ett möte i början av 1958 samlades sju nyckelpersoner för att lägga upp strategin. Det var Bruno Kreisky, socialdemokrat, då statssekreterare på utrikesdepartementet, Peter Strasser, ordförande för socialdemokratiska ungdomsförbundet, ytterligare en socialdemokrat som var avhoppad kommunist, en bankir, två från pressen och viceordföranden för Time Lifekoncernen i USA C.D. Jackson, tillika CIA agent. 

De kom fram till att bemöta festivaldeltagarna ”inte negativt, men positivt” med konkurrerande program, ge ut en daglig tidning på 7 olika språk under festivalen samt genomdriva att den österrikiska pressen under samma tid inte skrev ett enda ord om festivalen och ingick en ”frivillig tigandets solidaritet”. 

I Wien kunde de olika anti-festivalinitiativen testas. Högerstudenternas aktionskommitté spred knappar med budskapet ”Glöm inte Ungern 1956!”. Liberala ungdomar från Västtyskland hade valt att bli delegater på festivalen och skapade debatter på olika håll. Effektivast var Steinems amerikaner. De tillsammans med österrikiska vänner spred 400 000 tidningar under tre veckor som festivalen pågick med väl valda artiklar som gav en amerikansk officiell vinkling men ofta uppblandat med synsätt från vänster och österrikisk antikommunism från höger. De spred också 36 000 böcker av skribenter till vänster men med antisovjetisk inställning som Georg Orwell och Milan Djilas. 

Men festivalen kunde öppna i stor stil med 60 000 åskådare på Wiener stadion 26 juli. In tågade de 112 deltagande länderna. Festivalprogrammet var omfattande med över 800 arrangemang. Wien fylldes av god balett, amerikanska protestsånger och otaliga möten mellan ungdomar.

Så fort festivalen var över bröts den österrikiska pressens tystnad. Den antikommunistiska propagandan sågs som lyckad och festivalen beskrevs som splittrad. Den borgerliga västtyska pressen var mindre imponerad än Österrikes. Axel Springer skrev att “hittills kan man inte tala om någon tydlig antikommunistisk propagandaseger”, Frankfurter Allgememeine: “En överraskning för de antikommunistiska ungdomarna från Österrike, Västeuropa och Amerika var att få klart för sig att stora delen av festivaldeltagarna inte var kommunister.” 

Den öppna striden mellan två ideologier som till det yttre fördes i det stora hela med fredliga medel utan våldsamma intermezzon gjorde dessa dagar för alla deltagare till en ovanlig spännande upplevelse menar Hans Hautmann som skrivit festivalens historia för Alfred Klahr sällskapet som står hvudarrangören det österikiska kommunistpartiet nära. 

Bundeszentrale für Politische Bildung i Tyskland ger en annan bild. Propagandan om en fredlig samexistens tillsammans med Sovjetunionen och världens alla ungdomar var skakad. Visst kan man se det som att festivalerna varit en sovjetisk ”propagandablitz” som nu blivit utmanad av en motsvarande CIA:s propagandablitz även om det skedde i det fördolda, en öppen finansiering hade ”alienerat” ungdomar från andra länder menade Steinem. 

Hautmann menar att Wienfestivalen 1959 var det första provtestet i hela världen för den mest förutseende “elastiska” fraktionen av “det antikommunistiska lägret.” Det gällde inte minst CIA:s operation som Hautmann inte tar upp. Det kan dessutom tilläggas att det inte bara gällde sättet att föra ideologisk kamp mot kommunism utan senare också mot folkrörelser av alla de sorter som protesterar mot den rådande världsordningen. Wienfestivalen skulle inleda en lång epok av hur folkrörelsemöten och toppmötesprotetser skulle tystas ner, manipuleras och när det inte ledde någonstans bekämpas med de gamla metoderna från före Wien, kriminalisering och våld. Wien gjorde västmakterna mer flexibla i sin hantering av statliga och civila samhällsmetoder för hantering av systemkritiska rörelser. 

Den kanske störste segraren i Wien var Paul Robeson. Han var en av USA:s och världens största bassångare genom tiderna. Robeson hade två stora fel. Han var svart, för vänskap med Sovjetunionen och talade dessutom om vad han tyckte om rasförtrycket i USA och den egna statens stöd till de Europeiska ländernas förtryck av uppror mot kolonialismen i tredje världen. 

Ett större hatobjekt fick man leta efter i slutet av 1940-talet när svarta fortfarande saknade rättigheter i stora delar av USA och antikommunismen började härja. När Robeson på Världsfredskongressen i Paris 1949 sa att han inte kunde föreställa sig att svarta amerikaner lät sig ledas i krig mot Sovjetunionen  av rasister från Mississipi eller Alabama betraktades det som högförräderi. Han utsattes för ständig bevakning och hans pass drogs in för att hindra honom från att kunna uppträda i andra länder. I USA utsattes minsta lilla svarta församling som önskade ordna en konsert för ekonomisk och annan press från FBI för att stoppa alla uppträdanden för publik. När den världsomfattande kampanjen för att tillåta honom resa där också Indiens premiärminister Nehru och Picasso deltog ledde till resultat var det nästan för sent. Han började få problem med hälsan. Men i Wien kunde han äntligen sjunga “Joe Hill” och andra kampsånger för alla sina bröder och systrar från koloniala länder och hela världen som han så länge kämpat för. Få om ens någon har förtjänat sin publik på världsungdomsfestivalerna som Paul Robeson.

Vem skulle bli avgörande för den fortsatta utvecklingen? Robeson, rockmusikerna och antiimperialisterna från hela världen? Socialdemokratisk och liberal ungdomsorganisering som startat som alternativ till Världsungdomsfestivalerna och kommunistinfluerad organisering eller högerns och kristdemokratiska antikommunistiska ungdomorganisering? Var den icke-kommunistiska alternativrörelsen befann sig var dock klart. De former som en elit av representanter för etablerade ungdomsorganisationer vare sig de var socialdemokratiska eller borgerliga hade för det internationell arbetet erbjöd ingen plats för den spirande alternativrörelsen vilket däremot världsungdomsfestivalerna gjorde, inte minst för nordiska deltagare.

Kring världsungdomsfestivalerna utvecklades ett alltmer polariserat maktspel med sovjetiska statliga intressen alltmer öppna för ett friare kulturutbyte och västmakterna med USA i spetsen alltmer flexibla i sina försök att infiltera och manipulera festivalerna. Samtidigt som icke-kommunistisk ungdomsorganisering etablerades som alternativ eller i öppen motsättning till den antiimperialistiska organiseringen. I det socialdemokratiska och liberala fallet med att konkurrera ut kommunismen med intresse för tredje världen, antirasism och frigörelse från kolonialismen. I det kristdemokratiska och högerns fall med bekämpandet av kommunismen i Östeuropa och hela världen som mål. I bägge fallen med statligt öppet eller hemligt stöd av västmakterna. De hade redan tidigt sökte motarbeta den antiimperialistiska ungdomsorganiseringen genom att förbjuda WFDY och IUS att ha sina högkvarter i London och Paris och de tvingades etablera sig i Prag och Budapest istället.

Hur det alltmer polariserade maktspelet skulle avgöras närmade sig ett avgörande inför 1960-talet. Nästa gång skulle världsungdomsfestivalen hållas i Norden 

6. Civil olydnad bryter samförståndet

Medan Världsungdomsfestivalerna skapade förutsättningarna för en global antiimperialistisk rörelse för global rättvisa skedde i Europa och Nordamerika en mer snäv mobilisering mot atombombshotet. Den kunde med sina direkta aktioner tillsammans med den antikoloniala kraften i kampen mot imperialismen bereda vägen för alternativrörelsens genombrott mot det samförstånd som etbalerade organisationer byggt upp.

Operation Gandhi

Den starka antikommunismen i väst skapade allvarliga problem för motståndet mot atombomben. Varje koppling till kommunister stämplade protester och organiseringsförsök som led i Sovjetunionens propaganda. Metoden för att komma ut ur detta blev att organisera små slutna sällskap för fred där ett urval av personer med bred förankring i samhället men utan att vara kommunister förenade sig i krav mot atombomben. En metod var organisering av kritiska vetenskapsmän som mynnade ut i starten av den internationella Pugwash-rörelsen 1955 med ett upprop som Bertrand Russell och Albert Einstein stod som huvudförfattare till. Initiativtagarna såg FN som otillräckligt och såg ett behov av och att det skapades en bro mellan öst och väst kring kritisk vetenskap om atombomben och andra fredsfrämjande kunskap. De sökte och fick stöd hos vetenskapsakademin och statsminister Erlander i Sverige. Ordförande under hela 1960-talet blev professor Hannes Alfvén.  

Intellektuellt och i den allmänna opinionen banade de små slutna grupperna av kulturpersonligheter tillsammans med fredskommittérnas massmobiliseringar och den lilla men aktivistiska Världsmedborgarrörelsen vägen för radikalare krafter. I Storbritannien fick civil olydnad stort genomslag med början i Operation Gandhi 1952. Denna kampanj samlade in 136 000 underskrifter för en fredsdeklaration och blockerade gatan framför brittiska krigsministeriet. Utlösande faktor för en ny massrörelse mot atomvapen blev atmosfäriska explosionerna av vätebomben. 1954 spreds radioaktiv aska efter USA:s provsprängningar över 23 besättningsmedlemmar på japanska fiskebåten Lyckliga draken. 32 miljoner namn samlades in i Japan i protest som krävde totalförbud för atomvapen. 

Atommarscherna

En folkrörelse började växa fram som hade sina rötter i två traditioner. Den ena var den lilla subkulturen av radikala pacifister som påverkats starkt av Gandhi. Via det kristna Fellowship of Reconciliation (FOR), som knutit samman bland annat sit-ins mot rassegregation och protester mot tvångsarbete för fängelsedömda pacifister under kriget spreds en aktivistkultur efter kriget från USA till England. Det var denna aktivistkultur som startade ett nytt uppsving genom påskmarscher till atombombsanläggningen i Aldermaston utanför London. Det började med att en person ensam vandrade dit med plakat i protest 1957. Året därpå marscherade 800 ungdomar 87 km samma väg under flera dagar påsken 1958 mobiliserade av fredsorganisationer. 1957 startade också kväkaren Lawrence Scott, call to Non-Violent Action Against Nuclear Weapons som höll en protestvaka vid testområdet för atombombssprängningar i Las Vegas. 1958 permanentades aktionsgruppen med stöd av kristna pacifister, Internationella Kvinnoförbundet för fred och frihet, War Resisters League och kväkarnas fredskommitté i Philadelphia genom bildandet av the Committee for Nonviolent Action. Kommittén började genomföra aktioner till lands och sjöss mot atombombsprov i hela världen och förenade sina ansträngningar med indiska gandhianer, afrikaner och européer i gemensam kamp mot upprustningen av atombomber. 1959-1960 samlades fredsaktivister i Ghana varifrån tre grupper skickades genom öknen för att protestera mot atombombstestningarna på franskt kolonialområde i Sahara. Alla greps av fransk militär. Protestaktionen hade stöd av flera afrikanska stater och fredsorganisationer i väst    

Den andra traditionen bestod av grupperingar närstående till Labour-partiet inom kvinnorörelse, kooperationen och kyrkorna. Det var inom denna tradition Campaign for Nuclear Disarmament, CND, bildades 1958. Organisationsformen var elitistisk med en nationell kommitté med självutnämnda och självsupplerande celebriteter med syftet att påverka Labourpartiet för att få det att avskaffa de brittiska atombomberna. Man förutsatte att det sen bildades självständiga men underordnade kommittéer lokalt. 

Påskmarscherna blev stora framgångar som CND snart blev med och organiserade. 1959 vände man marschvägen och tågade från Aldermaston till London. Nu anslöt 40.000 vid målet efter fyra dagars marsch. Dessa atommarscher fick alltmer uppmärksamhet genom att pågå i flera dagar vilket fick stort genomslag i det samtidigt framväxande TV-mediet. Höjdpunkten nåddes 1960 med 100.000 deltagare vid avslutningen i London. 

Många ansåg att det inte räckte med demonstrationer. Bertrand Russell som då var 85 år startade de hundras kommitté för att med direkt aktion och civil olydnad stoppa atombomben. Rörelsen fick snabbt massivt gensvar. 20.000 samlades för att göras en sit-down aktion på atombombflygets startbanor vid Weathersfield. De bröt sig igenom kedjor av poliser, hundra och taggtråd och lyckades inta startbanorna. Sex av aktionens organisatörer fälldes i domstol och fick 18 månaders fängelse och de direkta aktionerna mattades av. Men rörelsen hade fått genomslag. I Västtyskland hade Kampf dem Atomtod med en appell om atomvapenfri zon i centraleuropa fått massiv uppslutning i samband med beslut om att godkänna västtysk atombeväpning under amerikansk kontroll 1958. 83% av befolkningen gick emot beslutet enligt opinionsundersökningar och strejker genomfördes för att protestera mot beslutet. Inget hjälpte men en ny aktivism växte fram som inspirerade hela Norden. En aktivistkultur spreds över hela centrumvärlden, vars för- och nackdelar vi ser ännu idag menar folkrörelseforskaren Jan Wiklund. En ”medelklassradikalism” ger fokus på individuell moral, okänslighet för ekonomiska realiteter och inte minst oförmåga att knyta an till andra redan existerande oppositionella grupper. Men kallakrigsideologin föll i vanrykte vilket var ett stort framsteg.

Passiviserade folkrörelser

1950-talet saknade inte folklig mobilisering. I Danmark genomfördes 1956 den största massdemonstrationen i Danmarks historia när 200 000 arbetare protesterade framför folketinget med facket och kommunisterna som de främsta organisatörerna. I Norge genomfördes mjölkleveransstrejk 1955 av Bondelaget som i övrigt var passivt under hela årtiondet. I Sverige hade Centerns olika grenar ett samlat antal medlemmar med ungdoms- och kvinnoförbund som närmade sig antalet röstande på Centerpartiet i valen. Brist på radikalitet saknades inte heller. Varken före eller efter 1950-talet har Socialdemokratiska kvinnor i Sverige så radikalt hotat moderpartiet med splittring i en politisk fråga som när Inga Thorson gick till kamp mot atombomben med ultimatum att om inte partiet följer oss lämnar vi det. 

Men formerna var traditionella eller förbehållna väl avgränsade platser i tid och rum. En fanatisk anti-fanatism var rådande. I ett utstött och marginaliserat hörn kunde kommunistpartiet bibehålla en systemkritisk hållning. På vissa håll med viss uppslutning också i fackföreningsrörelsen men isolerat från samhället i övrigt och med lika traditionella arbetsformer som de organisationer som stödde den korporativa modellen där näringsliv, fack och stat verkade för samförståndslösningar. Men efter Sovjets krossande av Ungernrevolten 1956 fick kommunisterna än svårare att göra sin röst hörd. 

Även de mer partipolitiskt oberoende organisationerna som SAC Syndikalisterna i Sverige eller Norges Bonde- og Småbrukarlag, bägge med ungefär 20 000 medlemmar inordnade sig i den rådande ordningen. SAC frångick sin tidigare militanta hållning och grundade en arbetslöshetskassa som andra fackföreningar och anslöt sig till ideologin om stegvisa samhällsreformer. NBSL som företrädde de mindre jordbruken som var mest drabbade av rationaliseringspolitiken på landsbygden och hade mer att vinna än Bondelagets mer välstående medlemmar tog inte strid mot satsningen på allt större jordbruk. De hade förhoppningar om socialdemokratin och ansåg inte att de kunde ta en konfrontation. 

Folkrörelserna nådde kring 1950 höjden av officiellt erkännande. Det manifesterades bl a i boken Nordisk demokrati där alla skandinaviska statsministrar skrev varsitt förord och de olika ländernas folkrörelsehistora beskrevs ingående som en grund för demokratin. Men folkrörelser, som ända in på 1950-talet i Sverige kallats lekmannarörelser, började ändra karaktär. Det var inte längre medlemmen som var i centrum för förståelsen av folkrörelsen som hon varit som läsare, en som lovar vara nykter, kamrat och proletär som förenar sig med andra proletärer. Även de mest radikala organisationerna anpassar sig. Inge Oskarsson beskriver syndikalisternas nyorientering i början av 1950-talet som 

……..

En grundläggande förändring hade skett inom folkrörelserna. Lena Hellblom beskriver det nya språket som växer fram i fackföreningsrapporter från Söderfors till förbundsexpeditionen. ”Fr o m mitten av 1930-talet ändras i stort sett tilltalsorden ’Du’ och ’Kamrat’ till ’Ni’, ’Eder’ och ’Kollega’, dvs kommunikationen blir vad jag kan se mer opersonlig.” Organisationen blir alltmer ett urholkat skal. På fackets sammankomster i Söderfors som förut samlat 200 deltagare kan en besökande fackföreningstalare 1953 rapportera att det kom 35 personer. Fackliga studiecirklar som fram till 1941 hållits ett flertal nämns sedan överhuvudtaget inte i rapporter till förbundsexpeditionen under 1950-talet. 

De krafter i fackföreningsrörelsen som sökt omvandla folkrörelsen med aktiva deltagare till en effektiv förhandlingsapparat hade i hög grad lyckats. ”Behövs handlingsdeltagande för att man ska leva med och intressera sig för det som händer och skall ordnas? Nazismen anser från sina utgångspunkter, som äro demokratins renodlade motsats, menar att så är fallet.”  Individuellt ställningstagande och decentralism sågs som ett hot som kunde ”verka direkt demoraliserande på ledningen, dvs organisationens experter.” som hade ”en bättre överblick över helhetsförhållanden än den enskilde medlemmen.” Förhandlingsmetoden hade ersatt handlingsmetoden i fackföreningsrörelsen. De krafter som betonade arbetarrörelsen kulturuppgifter hade förlorat. Hellblom drar i sin studie av arbetarrörelsens utveckling i stort och den lokala fackföreningen i Söderfors slutsatsen ”att facket i bruket inte längre var en organisationsform vari arbetarnas erfarenheter kom till uttryck.”

På liknande sätt omvandlas partierna och särskilt den mest centrala socialdemokratin i hög grad från folkrörelser till delar av ett teknokratiskt styre. En utvecklingsmodell växer fram för planering uppifrån med strategisk forskning för storföretagens behov och diskussion inom samhällseliten bland statliga och privata tjänstemän. Tidigare motstånd mot att anpassa hela samhället efter individualistisk konsumtion ersattes av en samhällsplanering där den amerikanska massbilismen blev samhällsideal. Mest tydligt skedde omsvängningen i Norge där över en natt Arbejderpartiets ledning utan diskussion såg bilismen och inte kollektivtrafik som modellen för det framtida samhället. I Sverige drömde samhällseliten om atombomber och atomkraft. Kring grunderna för den utvecklingsmodell med rationalisering av industri och jordbruk och individualisering som lanserades fanns mycket litet utrymme för att diskutera i offentligheten eller inom partierna. Samhället skulle styras av samförstånd mellan regeringen och stora organisationer som företrädde storföretagen, fackföreningsrörelsen och bönderna.

Ungdomskravaller

Någon annanstans fanns knappast heller att ta vägen med viljan att ge uttryck åt sina erfarenheter och sitt engagemang för samhället utanför de representativa organisationsapparaterna. Ungdomarna sökte sig istället andra vägar. Ungdomskravallerna var många på 1950-talet i både Sverige och Danmark. 

Musiken som de rebelliska ungdomarna samlades kring kom från USA, en musik som byggde på de svartas kultur men först framförd av vita kunde spridas kommersiellt till många. I USA rörde det sig inte bara i musiken och på dansgolvet. Från mitten av 1950-talet gick de svarta i sydstaterna till direkt aktion mot segregeringen. De fick så småningom allt större stöd av alltfler både från svarta i Södern och unga vita från norra USA. Vid samma tid möttes befrielserörelsen FLN i Algeriet av omfattande förtryck av Franska staten och konflikten utvecklades till ett fullskaligt krig. Det började väcka unga människor till desertering i Frankrike och andra sätt att protestera. 

Vapendelar till FLN i Algeriet

I Norden var det i Danmark som det mest välorganiserade illegala och legala stödet till algeriska befrielsekampen växte fram. Det var en trotskistisk grupp som var centrala för solidaritetsarbetet. Gruppen var ansluten till Fjärde Internationalen och med i Revolutionäre Socialister, ett parti med 500 medlemmar startat 1957. Det sovjettrogna kommunistpartiet i Frankrike ställde sig på den egna regeringens sida i kampen mot befrielserörelsen medan den trotskistiska Fjärde internationalen hade nära kontakter med FLN. Tyske trotskisten Georg Jungclas som varit politisk flykting i Danmark undan Nazityskland på 1930-talet satt i ledningen för internationalen och tog kontakter för att mobilisera stöd. Snart startade både en utåtriktad stödkommitté för Algeriet och ett hemligt arbete för att leverera material till den underjordiska befrielsehären 1959-1962. Den viktigaste uppgiften var leverans av mekaniska delar som precisionsborr och fjädrar till magasin. Dessa kunde de danska trotskisterna tillverka eller köpa i Danmark och exporterades via pappersfirman Erges som de ägde. 

Det fanns få men några små tecken på att något höll på att hända. Erik Stinus som deltog på Världsungdomsfestivaler och solidaritetsrörelsen berättar att det fortfarande på 1950-talet saknas ungdomar som engagerar sig men att det i början av 1960-talet skulle dyka upp överallt. Bland kommunisterna fanns i alla länder en aktivistisk tradition men det började också växa fram rörelser som sökte en tredje väg bortom valet mellan öst och väst. Mest tydligt ideologiskt uttryck hade den fått i Norge med starten av tidningen Orientering 1952. Olika partigrupperingar som inte hade utrymme inom kommunisterna och socialdemokraterna samlade här sina krafter för den så kallade alliansfriheten som alternativ till blockpolitiken. Nedrustning, stärkande av FN och utvidgat nordisk samarbete var idealen. I Norge fanns också en viss bibehållen demonstrationsvilja som riktade sig mot högerkampanjer som MRA, Moralisk upprustning. Här fanns också en stark antimilitaristisk tradition med intellektuell bredd i Folkereisning mot krig utöver radikala akademiska kretsar och vänsterpolitiska miljöerna där kommunistpartiet jämfört med övriga nordiska länder stod förhållandevis svagt. I Danmark var situationen likartad med Aldrig Mere Krig som en samlande kraft utöver övriga freds- och nykterhetsrörelsen samt vitala vänsterpolitiska och kulturradikala miljöer. En viktig liten kärna i den radikala rörelsen fanns i vapenvägrarlägret Oksbøll där pacifister vidmakthöll en kritisk hållning till militarism och åsiktsförtryck medan de avtjänade sin civila värnplikt. I Sverige fanns både Världsmedborgarrörelsen som med sina dubbla krav på global rättvisa och avrustning och aktivism inspirerade till en förnyelse samtidigt med en folkrörelsetradition för att ta upp bredare frågor både inom fredsrörelsen och arbetarrörelsen och en center-och vänsterpolitisk miljö. I Finland arbetade många rörelser vidare på brobyggandet mellan öst och väst.

Den passivitet och partiernas dominans över politiken som kännetecknat mycket av 1950-talet var på väg att brytas med hjälp av tvärpolitisk organisering på gatan och bland intellektuella. Vad akademiska studier av folkrörelsernas historia betecknar som nya sociala rörelser var nära sitt genombrott, det som också kan kallas nya folkrörelser eller alternativrörelsen. Början var lagd i hela Norden till horisontell aktionsriktad organisering med direktdeltagande i politiken, en folklig organisering som även började ifrågasätta den rådande utvecklingsmodellen i både väst och öst. 

7. Genombrottet i regn, snö och spottloskor

Atommarscherna

Det var 1960 som många nya unga aktivister slöt upp i regn, rusk och snö för att bryta upp kalla krigets och samförståndsandans förlamning av politiken. Under flera dagars mångmilamarscher bröt man igenom hånet i pressen där aktivisterna jämfördes med medeltidens flagellanter som piskade sig offentligt och korstågsfanatiker. I Finland gick det så lång att demonstranterna möttes av spottloskor. Men snart byttes hånet med viss respekt. Högt upp i partierna och till och med i regeringen ställde allt fler krav om att stödja den framväxande rörelsen. En ny generation av aktiva människor började ta itu med både internationella och in hemska samhällsproblem som gömts undan.

I hela Norden startade nya folkrörelsers politisering och mer direktdemokratiska former för kampen i större skala. I bussar åkte nordbor med färjor över till atommarscherna i England där mötet med folk från hela världen inspirerade till att genomföra liknande aktioner hemma och starta organisationer som brittiska Campaign for Nuclear Disarmament, CND. Den första nordiska marschen hölls på Island i juni 1960 i protest mot amerikanska Keflavikbasen, den andra atommarschen i Norden genomfördes i Danmark på hösten 1960 mellan Holbæk och Köpenhamn, i Sverige genomfördes Ursviksmarschen hösten 1961 och i Norge marsch från Tönsberg 1963 med krav om stopp för atomvapen. 

I Finland startade finlandssvenskar Kampanjen för nukleär nedrustning enligt modell från Storbritannien i januari 1963. De följs snart samma år av den mer framgångsrika Sadankomitea - De Hundras kommitté. Denna organisation har liknande krav som atommarscherna i övriga Norden. Men utan att arrangera marscher utan bara mer sedvanliga demonstrationer och anpassat till finska förhållanden. Inspiration kom från Bertrand Russells kommitté i Storbritannien med samma namn men i praktiken var man inte lika inriktad på civil olydnad som Russells kommitté utan liknade mer kampanjen för nukleär nedrustning, CND, men i mindre skala. 

Finland som inte hade sett demonstrationer med studenter överhuvudtaget efter andra världskriget och än mindre direkta aktioner och civil olydnad förutom strejker chockades. Demonstranterna möttes av spottloskor. Intresserade folkmassor mötte upp vid paneldebatter samtidigt som genomslaget via det samtidigt etablerade TV nätet var stort. En medvetenhet spreds om globala problem med krav på inte bara internationell nedrustning av kärnvapen utan också unilateral nedrustning av finska försvaret. Det satte sinnen i brand i en nation som genomlidit stora förluster under Andra världskriget mot Sovjetunionen. De Hundras kommitté begränsade sig inte heller till försvarsfrågor utan tog också redan från början upp frågor om global rättvisa. Detta med argumentet att orättvisor var de en förekommer är ett hot mot världsfreden. 

På Island fick de nya idéerna snabbt gensvar. 1951 hade isländska regeringen utan lagligt godkännande i alltinget upplåtit Keflavik åt amerikanarna för en militärbas. 19 juni 1960 marscherade 200 personer i regnväder från basen 50 km till Reykjavik där 5.000 personer slöt upp i Keflavikurgangan. Det var mer än tre gånger så stor andel av befolkningen som det kom som mest på atomprotestmanifestationer i början av 1960-talet i något nordiskt eller annat land. Keflavikmarschen skedde i protest mot den amerikanska militärens närvaro och för ett neutralt Island. I september bildades den nya organisationen Samtaka hernámsandstædinga, i september samma år med flera framträdande medlemmar. 1961 marscherade 400 personer Keflavikmarschen den fem mil långa vägen. 

I Norge startade atomdemonstranter hösten 1960 Aksjon for Atomavrustning parallellt och delvis i samarbete med Protest mot atomvåpen – de 13. Den senare var en självutnämnd grupp på 13 personer i ledande positioner i fackföreningsrörelse, universitet, kulturliv och självständiga yrken. De 13 startade en namninsamling som samlade 223 000 underskrifter. 19 mars 1961 ordnades demonstrationer på flera håll i landet på uppmaning av De 13. I Oslo blev uppslutningen den största sedan andra världskrigets slut, enligt närstående press 10 000 deltagare. Men De 13 var mycket försiktiga till skillnad från nya antiatomvapenorganisationer i andra länder. När NATO hade möte i Oslo i maj 1961 uppmanade den danska Kampagnen mod Atomvåpen till gemensam demonstration mot kärnfysisk upprustning. Aksjon for Atomavrustning blev direkt medarrangör medan De 13 var tveksamma av rädsla för att uppfattas som kritisk till NATO-medlemskap men till slut stöddes demonstrationen. Året efteråt bildades norska Kampagnen mot Atomvåpen som genomförde påskmarscher från Tönsberg till Oslo både 1963 och 1964 med få deltagare.

I Danmark fick den nya folkrörelsen snabbast och bredast genomslag i Norden. Den hade ett förhållandevist smalt tema med krav riktade enbart mot atombomben. Här inleddes demonstrationer mot atomvapen redan i augusti 1959 och januari 1960 i protest mot lossandet av ett skepp i Århus hamn som påstods vara lastat med foder. Aldrig mere Krig hade skaffat sig upplysningar om att skeppet egentligen kom med Nike och Honest John raketer. Bägge var av den typen att de kunde medföra atombomber. Ett år tidigare hade stuveriarbetare i Köpenhamn vägrat lossa Nikeraketer i Köpenhamns hamn vilket gjorde att lasten nu dirigerades om och gick under falsk benämning.

Redan 1957 hade frågan om Nike och Honest John raketerna varit en valfråga. Regeringen som tillträdde med Socialdemokrater, Radikale venstre och Retsforbundet förklarade att USA inte hade erbjudit någon atomammunition med raketerna och att de därför kunde bli en del av det danska försvaret. Den tillträdande regeringen och särskilt Radikale venstre sågs som mindre försvarsvänliga än högern och ville minska militärbudgeten. Det ledde till att försvarschefen, Venstre och Konservative 1959 menade att detta endast kunde göras om de nya raketerna fick atombeväpning. Regeringen avvisade kravet om atombeväpning men fortfarande var det oklart om det gällde för tillfället eller alltid. I detta läge gick rörelsen till aktion.

För att hindra att raketerna kom in i landet organiserades en Sit-down aktioner i 36 timmar så nära skeppen som möjligt av den antimilitaristiska organisationen Aldrig Mere Krig. Henning Sørensen skriver om aktionen:

“Om natten nåede temperaturen  ned på 17 graders frost, og selv om vi havde en gasvarmer, gik kulden til marv og ben. Vi var seks, de deltog fra først til sidst. Blants disse var Svend Haugaard, højskollæer Car Scharnberg og mig selv. Om natten fortalte Carl Scharnberg, at han en måneds tid inden hade deltaget i en protestmarch mod atomvåpen fra Aldermarstone til London, og vi besluttede derefte, at vi ville forsøge noget lignande I Danmark.
	Den nat fødtes Kampanjen mot Atomvåen.
	I øvrigt hade vi det hyggeligt, og vi fik også success med en meget stor pressebevågenhet. Midt på natten kom sognepræst Garn Larsen og hans hustru Emmy med suppe til os. Tidligt om morgenen kom min afholdsmedarbjder, typograf Kaj Rasmussen med en plade chokolade til mig, og lidt senere kom Thomas Christensen med en pakke cigaretter  til Carl Scharnberg. ‘Du har ikke godt af den, men du ville jo gerne have den,” sagde han.
	Da jeg kom hjem, havde min forbavsede arbejdskammerat, Tykke Peder, set mig I fjernsynet. “Sateme”, var hans eneste kommentar.”

Aktionen hindrade inte lossningen av raketerna som placerades i Holbæk men frågan uppmärksammades. Utöver raketerna så skapade också en annan fråga oro kring Danmarks möjliga bruk av atombomber. Aktuellt var att skapa ett tyckt-danskt enhetskommando inom NATO. Då den västtyska regeringen 1958 beslutat att ställa sig bakom atombeväpning under amerikansk kontroll på västtysk mark fanns oron att detta innebar en risk för en gemensam taktik med bruk av atombomber om det blev ett enhetskommando. 

En lång rad möten följde under sommaren. Efter att ha misslyckats på årsmötet med att få sin organisation Aldrig mere krig att stödja tanken om att starta en kampanj fick initiativet främst bygga på personliga kontakter. Folkhögskoleläraren Carl Scharnberg lyckades övertyga många om behovet av en ny rörelse. Han önskade sig vad han kallade ett ”icke-våldsligt befrielsekrig” mot militären och fick det snart. Scharnberg hade inspirerats av den Aldermastonmarschen där han deltog påsken 1960. 10 000 deltog i den 9 mil långa marschen och 100 000 på den avslutande demonstrationen i London vilket var den största demonstrationen i Storbritanniens historia. Flera fredsorganisationer ställde sig bakom bildande av Kampagnen mod Atomvåpen som kortfattat kallades Atomkampagnen, nämnas kan Aldrig mere krig, Kristelig Fredsforbund, Komiteen til oplysning om Atomfaren, Danmarks Demokratiske Kvindeforbund och Vennernes Samfund. Intresset för fredsfrågorna hade mattats av i slutet av 1950-talet i Danmark. Var och en för sig kunde inte fredsorganisationerna få genomslag men genom att stödja en kampanj mot atombomben kunde de föra sin sak framåt. Men organisationsmodellen blev att kampanjen styrdes av ett självsupplerande råd utan möjlighet för medlemmar, lokalavdelningar eller organisationer att demokratiskt bestämma vad kampanjen skull ha för politik och göra. Det var individen själv som inom ramen för de gemensamma minimiparollerna skulle skapa rörelsen och dess aktiviteter, en föreningen där man valde representanter skulle innebära att engagemanget försvann var ideologin bakom denna organisationsmodell som i realiteten blev toppstyrd. 

Initiativet till en dansk atommarsch sammanföll med intressen hos det nystartade partiet SF där samma idéer togs upp. 21-23 oktober kan den andra nordiska atomprotestmarschen starta fem långa mil från Holbæk till Köpenhamn. Kraven man samlades bakom var fyra: Inga kärnvapen på dansk jord, klara besked till befolkningen om radioaktivt nedfall, den danska regeringen måste göra allt för att säkra att Danmark inte blir ett bombmål och på internationellt plan aktivt arbeta för förbud mot alla former för kärnvapen. 800 deltog i marschen och 5 000 vid avslutningen. De bemöttes med stor misstro från pressen och riksdagspartierna eller tystades ner. En av de få tidningar som i förväg skrev om saken var den kommunistiska dagstidningen Land og Folk och det socialdemokratiska regeringsorganet Aktuelt. I ledaren under marschen föreslog Aktuelt att marschdeltagarna lika gärna kunde fortsätta till Moskva. Organisationen Konservative Studenter fick god spridning i både Aktuelt och den konservativa mogontidningen Berlingske Tidende för sin beskrivning avmarschen: ”Med den mørke himmel rugende over de danske landeveje vandrer ’atomhæren’ mod vor hovedstad. Marxistiske medløbere og den defaitiske skare ønsker hellere en skæbne under totalitært styre.” Men riktigt kunde inte Aktuelt bestämma sig. Rubriken på nyhetsreportaget om marschen var: ”En stilfærdig højskolemarch”. Men i stor utsträckning förtegs eller avfärdigades Kampagnen mod atomvapens första manifestation som kommunistisk. Det hela framstod som självmotsägande för marschdeltagarna. En återkommande tema i pressdebatten var att ungdomen saknade politiskt engagemang samtidigt som när det visade detta engagemang så tegs det ihjäl eller stämplades som kommunistiskt.

En rörelse hade börjat växa fram. När NATO:s överbefälhavare, general Laurids Norstad i november 1960 lanserade förslaget om att göra NATO till den fjärde atommakten protesterade Atomkampagnen till regeringen och fick stöd av ett massmöte på Grundtvigs hus med 700 deltagare. När Frankrike meddelade 27 december att man hade genomfört en atomprovsprängningen i Sahara ordnade Atomkampagnen på en dags varsel protestdemonstration vid franska ambassaden i Köpenhamn och konsulaten i Århus, Ålborg, Fredrikshavn, Esbjerg, Horsens, Fredericia och Odense. Rörelsen visade sin styrka att på kort varsel och utan hjälp av massmedia mobilisera över hela landet, i Köpenhamn deltog närmare 1 000 personer.

Fortsatta demonstrationer och möten gjorde att frågan tvingades upp på den politiska dagordningen. Året därpå startade under påsken 2 000 Atommarchen från Holbæk. De fick huka sig fram i snöstorm men tog sig fram under entusiasm i flera dagar till det avslutande mötet på Rådhusplatsen i Köpenhamn där 20 000 människor samlades. 

I pressen visste man besked både om vad marschen egentligen handlade om. Ledaren i Information skrev.

”Kender vi atommarchdeltagerne ret, har de nydt det dårlige vejr … her er tale om en moderne form for bodsøvelse, besværgelse, ritualhandling. Forskere kan måske endda kommet til det resultat, at marchen er det rene hedenskap, og de kan så have en særlig fornøjelse af, at kirkeministern skal tale til deltagerne.  … Hvor besindig den enkelte deltager måtte være – som masse er atommarchdeltagere at sammenligne med flagellanter, svøbebrødre og korstogsdeltagere.”

Socialdemokratin stod under stark press. Samtidigt som partiet gick ut och varnade sina medlemmar för att engagera sig i Atomkampagnen talade den socialdemokratiska kyrkoministern Bodil Koch på påskmarschens avslutningsmöte. Statsminister Viggo Kampmann och socialdemokratiske utrikesminister J O Krag var starkt kritiska till marschen. Men i Århus hade Atomkampagnen desto starkare stöd med hjälp av LO, den socialdemokratiske borgmästaren och den socialdemokratiska tidningen Demokraten. Pressen öppnade nu för debatt om atombomben men i stort stämplades fortfarande Atomkampagnen som kommunistisk.

Mobiliseringen fortsatte samtidigt som Berlinmuren byggdes, Kubakrisen pågick och stater genomförde atombombsprovsprängningar. När Frankrike gjorde en ny provsprängningen mobiliserades på nytt närmare 3 000 personer på en dag runtom i landet 26 april men utan att rörelsen budskap nådde ut. Desto lättare blev det när motsvarande aktion genomfördes mot Sovjetunionen. När detta land drog sig ur förhandlingarna om provstopp och sprängde en atombomb genomfördes en aktion i många delar av Danmark 1 september. Återigen på en dags varsel. 3 000 personer deltog den här gången också men gensvaret blev desto starkare. Helgen 9-10 septmber genomfördes en 24 timmars sit-down aktion på Rådshusplatsen och när Sovjetunionen genomförde provsprängningen av en 50 megatons bomb 29 oktober lyckades Atomkampagnen samla en  demonstration på en halv dags varsel i Köpenhamn med 5 000 deltagare. Nu blev pressen lyrisk. Demonstranterna och Atomkampagnen hyllades på första sidan för vad som beskrevs som en insats mot sovjetiskt människoförakt i den konservativa Berlingske Tidende. Den kommunistiska Land og Folk försvarade provsprängningen som sovjetiskt nödvärn och förteg helt Atomkampagnens massaktion. 

För Atomkampagnen var det inga problem med att protestera lika mycket mot både atombomber i öst och väst. Det ingick i den grundläggande hållningen. Man fick den bekräftad också när kampanjen sände en delegation till Berlin sommaren 1961 för att blanda sig i krisen kring byggandet av Berlinmuren. 15 aktivister åkte till både Öst- och Västberlin för att demonstrera utanför de två stadsdelarnas rådhus och dela ut flygblad som manade till besinning i den högspända situationen. Myndigheterna i både öst och väst avvisade ansökningarna om att dela ut flygbladen, men då hade redan 20 000 spridits. Atomkampanjen fick sin bild av att öst och väst var lika ensidiga bekräftad.

Atomkampagnen satsade på en informationsmetod som sedan skulle återkomma när en folkrörelse var på topp i Danmark. Som motvikt till den officiella upplysningen om följderna av ett atomkrig trycktes broschyren Hvis krigen kommer som ”Tillægskapitlet” och delades ut i 1,2 miljoner exemplar av frivilliga till 70 % av alla danska hushåll. Inte nog med att detta var en mobilisering som få rörelser klarat av, en gallupundersökning visade att Atomkampagnens broschyr lästes mer än den officiella skriften. 

”Min drøm er, at alt det praktiske bryder sammen.” 

Så uttryckte sig Scharnberg inför påskmarschen 1962. När den gick av stapeln hade det politiska intresset blivit så stort att samtliga folketingspartier tackade ja till att hålla tal vid avslutningen på Rådhusplatsen där 30 000 personer samlats. Scharnberg drömde om att uppslutningen skulle bli så stor att den praktiska organiseringen skulle bryta samman under trycket. Det blev höjdpunkten på kampanjen. Metoderna för att mobilisera folk användes till det yttersta. Hela 377 danska konstnärer och författare gav sitt stöd till marschen och många kända personligheter användes i propagandan för att delta. I pressen blev den tredje atommarschen rikligt beskriven, diskuterad och framstod som en succé. Men Atomkampagnens  egna deltagare såg med mer delad syn på resultatet. Mobiliseringen hade varit stor, men inte överväldigande. Scharnbergs dröm hade inte gått i uppfyllelse trots optimala betingelse med god förhandsbevakning i massmedia och Atomkampagnens eget mycket effektiva rikstäckande distributionsnät för information. När väl uppståndelsen lagt sig visade det sig att politikerna stod kvar vid sina gamla ståndpunkter. I juni meddelade USA att man planerade en ny serie provsprängningar. Atomkampagnen demonstrerade på samma sätt som man gjort mot Sovjetunionens provsprängningar och fått sådan uppmuntran för i pressen. Men nu var allt tillbaks vid det gamla nedtystandet av provsprängningar och protester. 

På FN-dagen planerades nya demonstrationer med parollen ”For FN – mod kernevåben”. Meningen var att protestera mot återupptagna provsprängningar men situationen skärptes ytterligare av den pågående krisen mellan USA och Sovjet om raketbaser på Kuba. 13 000 deltog på Rådhusplatsen och hörde Helge Foghmar ta avstånd från USA och Sovjetunionens ”farliga spel”. Efter det avslutande mötet gick en del demonstranter vidare till amerikanska ambassaden under parollen ”Cuba Si, YankeeNo” och en del bråk med polisen uppstod. Verkställande utskottet i Atomkampagnen tog omedelbart avstånd från denna ”ekstrademonstration” och menade att den var ”kommunistisk”. Cuba Si demonstranterna hade redan i Atomkampagnens demonstration brutit mot förbudet mot paroller som gick utöver Atomkampagnens plattform genom att ha med och dela ut sitt material på demonstrationen på Rådhusplatsen. Därmed fanns en grund för kritik som Atomkampagnen riktade mot alla som spred material som gick utöver de gemensamma parollerna. Men att också kritisera vad andra demonstrationer som man inte själv organiserade gjorde stred mot Atomkampagnens normala linje som var att alla skulle bilda sig sin egen uppfattningen och dra egna politiska slutsatser so kunde gå längre än kampanjens minimumskrav. Att kritisera någon för kommunism var alltså inte inom ramen för kampanjens principer. Trots avståndstagande från kommunister blev reaktionen i Berlingske Tidende självklar: ”Den burde skifte navn til Kampagnen for kommunistisk Verdensherredømme.”

Året därpå hölls den sista danska påskmarschen med 2.500 deltagare mellan Haderslev och tyska gränsen i protest mot NATO-planer på en atomvapenstyrka där också Västtyskland skulle ingå. Vid gränsen skulle västtyska demonstranter slut upp och sedan skulle man tillsammans marschera till Flensburg. Men vid gränsen mötte en tysk polistrupp med över 100 man beväpnad med maskinpistoler och marschen fick sluta i Danmark. Marschen skapade uppmärksamhet på atomfaran igen och väckte viss kritik mot tysk militarism men i dominerande media med undantag för i socialdemokratiska Århus fick man kritik. Man lyckades fortsätta bedriva en stark opinionsbildning mot atomvapen men i och med provstoppsavtalet 1963 mellan stormakterna föll mycket av underlaget för rörelsen med dess starkt begränsade mål bort.

I Sverige fick den nya fredsrörelsen ett närmast utopiskt program och startade tidigare än i övriga nordiska länder. Deltagandet var inte lika stort i manifestationer som i framförallt Danmark men politiken var bredare, nya aktionsformer användes tidigare och förankringen i bredare organisationer var lika stor som i övriga Norden om inte större. Framförallt var denna förankring i etablerade organisationer mer beslutsam. Direkta aktioner redan 1957, stora debatter 1958 och böcker med kraftigt genomslag i massmedia underströk visionen om att avrusta Sverige och istället satsa på bistånd till u-länder. Kampanjen mot Atomvapen och långa protestmarscher startade också i Sverige. Men skillnaden gentemot Danmark var att här öppnades för ett samarbete med både kommunister, pacifister och andra i ledningen som var demokratiskt möjlig att välja för medlemmarna. 1961 samlade marschen till Ursvik 300 deltagare i tåget och betydligt fler vid det avslutande mötet. 1962 gick 600-800 den 32 kilometer långa sträckan från Södertälje till Stockholm och 3 000 samlades vid avslutningen. Svenskarna fortsatte sedan att marschera varje år även efter 1964 när övriga Norden för en tid avbröt denna tradition. 

Pacifistpartier och EU-motstånd

De nya rörelserna påverkade också det parlamentariska systemet eller blev påverkade av det. 1960 startade fredsaktivister partiet Framstegsunionen, en förelöpare till dagens miljöparti. Framstegsunionen fick bara några tusen röster och försvann sedan snabbt. Men den nya rörelsen vinner ändå framgångar både när det gäller sveriges politik i frågan om atombombsbeväpning och bistånd till u-länder. Ett försök av pacifister att starta Fredspolitisk Folkeparti sker också i Danmark 1963 men helt utan framgång. Partiet fick 9 000 röster. Kritik väcks när det visar sig att enbart 200 röster till på Socialistisk Folkeparti hade lett till att en av de ledande i Aldrig mere krig, Pacifistens redaktör Otto Mathiasen, behållit sin plats i folketinget.  I Finland stärks vänstern i riksdagen och socialdemokratin blir populär bland den nya generationens fredsrörelse på universiteten. I Sverige sker en förnyelse av kommunistpartiet som ändrar namn till Vänsterpartiet kommunisterna 1964. I Norge och Danmark skedde förändringar genom bildande av Socialistiska partier som bröt sig ur socialdemokraterna respektive kommunistpartiet. Socialistisk Folkeparti bildades i Danmark redan 1958 ur DKP efter den kris som Sovjets invasion av Ungern 1956 förde med sig. Revolutionære Socialister bildades redan 1957 av trotskister och andra socialister och fick redan då hundratals anhängare som sedan anslöt sig till det nya större partiet. Socialistisk Folkeparti vann platser i Folketinget 1960 på nedrustningsfrågan och en mer aktivistisk socialistisk politik. Sosialistisk Folkeparti bildades i Norge 1961 efter flera års motsättningar inom Arbeiderpartiet i utrikespolitiska frågor kring atomvapen och NATO-medlemskapet. Men också kring bristande demokrati inom det socialdemokratiska partiet som uteslöt oppositionella ur partiet och anklagades för att vara ”et auktoritært byråkrati med liten takhøyde” där partiledningen använde ”antiintellektualismen som effektiv middel i kampen om maktposisjonar i arbeiderrørsla”.

I både Norge och Danmark blev frågan om anslutning till EG grund till bredare tvärpolitiska diskussioner i början av 1960-talet. I Norge avlöstes atomvapenrörelsens kortvariga kommitté De 13 av Aksjon mot norsk medlemskap i Fellesmarkedet – de 143. I Danmark fanns en stor skepsis hos fredsrörelsen gentemot EG, i viss grad också i fackföreningsrörelsen och bland ett fåtal partier och enstaka politiker. Två nya riksorganisationer startade, Kommiteen til bevarelse av Danmarks frihed på ett möte i Århus och Komiteen til oplysning om Rom-unionen som bildades i Köpenhamn. De två kommittéerna bildade härefter Samarbejds-utvalget for komiteerne mod Danmarks indlemning i Rom-unionen. Ett kontor startades med anställd personal men fick snabbt kraftigt skära ner och baseras på frivillig arbetskraft och någon utåtriktad verksamhet blev inte av. Istället uppstod Oplysningsfonden om Danmark og Rom-unionen välfinansierad av en av Danmarks ledande industrimän, A.P. Møller. Fonden gav ut informationsmaterial och arrangerade möter. Kommittéernas försök att skapa folkligt engagagemang misslyckades, inte minst beroende på att vänstern hölls utanför samarbetet av rädsla för kommuniststämpling. Frågan om anslutning till Europeiska gemenskapen blev snabbt inaktuell när Frankrike 1963 sa nej till utvidgning. 

Det fanns dock fler frågor än atombomben och EG som väckte intresse. I Danmark blev den nya organisationsmodellen med en självvald ledning och supportrar som stödd en kampanj stilbildande för en rad frågor. Algerierkomiteen bildades med folk från olika håll inkluderat Scharnberg och Jørgen E. Petersen från Atomkampagnens ledning för att leda kampen för Algeriets självständighet. Den Danske Anti-Apartheidkomite bildades på samma sätt med Jørgen E. Petersen, andra från Atomkampagnens ledning och ytterligare personer som ledande. ”U-landsproblemene” diskuterades allt mer. Men organisationsmodellen användes också för mobilisering i inrikespolitiska frågor. Mest genomslag fick Sjællandsskomiteen mod de hemmelige kartoteker och Komiteen av 5. Juni til forsvar for Grundlovens frihedsrettigheder. Det hade avslöjats att danska underrättelsetjänsten hade kartotek över hundratusentals danskars politiska verksamhet. Mads Nissen Stryk som var med i Atomkampagnens ledning och skrivit boken Aktiv Ungdom om deltagarna i kampanjen blev så engagerad att han 1963 startade de två kommittéerna. En mobilisering kom till stånd för att gå emot denna registreringsverksamhet med Kartoteksmarscher och distribution av kartoteks-orientering till alla supportrar. Verksamheten utvecklade sig och pågick några år även om den aldrig nådde upp till Atomkampagnens slagkraft. 

Men formerna ändrades också och blev mer militanta. I Norge gick unga aktivister mest radikalt tillväga genom flera direkta aktioner. 1961 stoppades den västtyske försvarsministern Strauss kortege genom ockupation av Skedsmokorset. 1962 belägrades en handelsmässa för Spanien i Oslo och fick ställas in efter den stora manifestationen. I Sverige bildades Kommittén för icke-våldsaktioner som startade 1961. Den genomförde protester både vid USA:s, Sovjets och Frankrikes ambassar mot atombomben och riktade sedan också demonstrationer mot rasförtrycket i Sydafrika och Francoregimen i Spanien samt mot försvarsmakten och värnplikt. Kommittén bestod av unga aktivister, hade ingen styrelse eller fasta medlemmar, ingen fast adress och ingen egen tidning men genomförde protesturnéer runtom i hela landet samt till NATO-högkvarteret i Oslo. Världsmedborgarrörelsen fortsatte med olika aktioner. De satte sig också framför stormakternas ambassader i protest mot atombomben. 

I Danmark uppstod en mängd aktionsgrupper som utmanade inte bara det etablerade Danmark utan också Atomkampagnens ledningen. I november 1961 bildades Gruppe 61 av personer som alla hade tilknytning til Atomkampagnen och ofta också någon av de många vänstergrupperingarna som Socialistisk Ungdomsforum, det trotskistiska Revolutionære Socialister, Danmarks Kommunistiske Ungdom, Danmarks Socialdemokratiske Ungdom och andra. Gruppen betecknade sig själv som motståndare till atomvapen, militarism och danskt medlemskap i ekonomiska blockbildningar och för att nå sitt mål var man beredda att ta till både lagliga och olagliga metoder. Gruppe 61 genomförde en hungerstrejk på Rådhusplatsen julen 1961 ”som protest og solidarietstilkendegivelse overfor de to tredjedele af Jordens befolkning der sulter”. Den fick rätt positivt bemötande i pressen men annars väckte aktionerna stor upprördhet. Gruppen demonstrerade i Folketinget mot förslaget om ett danskt-tyskt enhetskommando i NATO och på ett möte arrangerat av den antikommunistiska världsorganisationen Moralisk upprustning, hängde plakat för avrustning i träden utanför Folketinget, och delade ut flygblad mot det kristna dopet i Vor Frue Kirke. Nästan varje aktion medförde gripandet och domar. I maj 1962 beslagtog dessutom polisen gruppens medlemskartotek och kontorsutrustning. Atomkampagnens ledning gjorde flera gånger klart att man inte kände till vad Gruppe 61 gjorde och att man tog avstånd från dess metoder. 

Mindre politisk men lika betydelsefull direkt aktion startade när kristna började fira Gemensam jul med hemlösa 1962 i Stockholm. En spirande alternativrörelse börjar ta form där det också handlar om att förändra vardagen. Den första husockupationen i Norden genomförs i februari 1963 i Köpenhamns innerstad som polisen avbryter raskt. Samma år startar det första kända kollektivet i Norden som kom att kallas Huset i Odense fyllt av aktivister i Antiatomvapenrörelsen och senare Vietnamrörelsen.

Global antiimperialistisk center-vänsterallians

Politiskt fick tre frågor som avgjordes genom folkligt engagemang i Norden i början av 1960-talet stor internationell betydelse. Den ena är den kända atomvapenfrågan, den andra solidaritet med de svarta i Södra Afrika och den tredje den nästan helt okända som är genomslaget för en internationell antiimperialistisk center-vänsterallians med folkrörelsestöd. 

Hur en blocköverskridande allians för fred kunde utvecklas kom att få ett tydligt uttryck kring organiseringen av Världsungdomsfestivalen 1962. Hur skulle festivalerna vidareutvecklas efter att den första hållits i ett västland 1959 i Wien med enbart stöd från kommunister och närstående organisationer? Växande försök från västmakterna att öppet och i hemlighet motverka festivalerna med antikommunistiska kampanjer eller alternativa försök till internationell ungdomsorganisering var en utmaning. Fanns det någon annanstans festivalerna kunde hållas i väst där de kunde lyckas bättre? Valet föll på Finland. Trots stora avstånd för många i Europa lyckades man samla 18 000 internationella deltagare igen, denna gång från 137 länder vilket var rekord. 

Den politiska isoleringen bröts delvis. För första gången var FN representerat. Bakom festivalen slöt inte bara kommunister och vänster upp utan också partier från centern i Finland. Från Danmark kom Atomkampagnen – 

”det næste som står for døren er utdelingen av 15-20.000 løpesedler til alle deltagere ved Festival i Heslinki. Herved håber vi at komme i kontakt med mange tusind unge også fra østlandene – det bliver nok derovre som her ungdommen man skal sætte sin lid.”

Massmedia tystade ner det stora evenemanget som vanligt i väst. Motpropagandan blev mer aggressiv. I tre dagar förekom anti-festivaldemonstrationer med konfrontationer med polisen. Den sedan Wien heltidsanställda amerikanska feministen Gloria Steinem kom återigen med en CIA-betald delegation från USA av icke-kommunister som spred en tidning, organiserade en nyhetsbyrå, en kulturutställning och två jazzklubbar under festivalen när de inte försökte övertyga ungdomar från Asien, Afrika och Latinamerika att det fanns amerikaner som förstod deras vilja att bli självständiga. 

Steinem insisterade på att CIA aldrig försökte ändra organisationens inriktning. ”Jag blev aldrig tillfrågad om att rapportera om andra amerikaner eller bedöma personer från främmande länder som jag träffat” hävdade Steinem. Men som svar på en enkät från CIA-agenten Jackson svarade hon detaljerat om amerikaner som var kopplade till den konkurrerande amerikanska festivalkommittén där kommunister ingick. CIA utvecklade vid världsungdomsfestivalerna i Moskva 1957, Wien 1959 och Helsingfors 1962 en modell för amerikansk påverkan som sedan skulle föras vidare i samband med senare internationella möten. Steinem försvarade att hennes organisation fick pengar från CIA när det avslöjades i slutet av 1960-talet - ”CIA:s stora misstag var att inte listigt ersätta sig själv med privata fonder tillräckligt snabbt.”

Istället för de motsättningar som var tydliga mellan högern och festivalarrangörerna var de långsiktiga effekterna av Helsingforsfestivalen intressantare utöver de nyss nämnda CIA-strategierna. I Finland blev festivalen upptakt till decennier av folklig samverkan för fred och solidaritet inte bara mellan öst och väst utan också nord och syd med en ideologiskt unik spännvidd från center till vänster. Tack vare finska ungdomars starka engagemang för solidaritet över alla blockgränser och att centern bröt med politiken att vägra samarbeta med kommunisterna kunde så småningom en center-vänsterregering göra avgörande insatser för fred och avspänning genom Helsingforsavtalet 1975. Andra världskriget kunde avslutas med ett fredsfördrag som innefattade både respekt för existerande gränser och mänskliga rättigheter. 

Men det var främst mot tredje världen festivalen riktade blickarna på 1960-talet. Det var dit festivalen nu ville dra genom att söka länder för arrangemanget i Afrika. 

En av pionjärerna i den finska solidaritetsrörelsen, Johan von Bonsdorff, skrev vid millenieskiftet att festivalen 1962 troligen fortfarande är det största internationella möte som hållits i Finland. Det kan jämföras med folkrörelsemötet i anslutning till EU-ordförandeskapet i Tammerfors 1999 som samlade 2.000 deltagare. von Bonsdorff beskriver också talande problemen för det tidiga 1960-talets solidaritetsarbete. Trots det stora deltagandet från hela världen skrev massmedia nästan inget om ungdomsfestivalen: 

”De verkade sällan erkänna existensen av någon verklig värld utanför den som tillhör den Vite mannen, med undantag för krigsrapporter, eller serierutor där negrers okunnighet och ineffektivitet och färgade och snedögda människor idisslande i tropikernas loja hetta porträtterades med förakt och häpenhet.”

Finland var mer högerinriktat än övriga Norden och kamp mot rasism låg efter de övriga länderna. Likafullt kunde här etableras en blocköverskridande antiimperialistisk avspänningspolitik med stark förankring i arbetar- och bonderörelse och kyrkan som kom att fylla en viktig global roll.

Solidaritet med kampen mot rasåtskillnadspolitiken och för majoritetsstyre i Södra Afrika blev snart en massrörelse med hjälp av de flesta etablerade kulturella och politiska krafterna i samhället i Skandinavien och snart också i Finland. De stora tidningarna, kyrkan, författare, LO, kooperationen, alla etablerade ungdomsorganisationer, liberaler, socialdemokrater, centerpartister, kommunister och en och annan värdekonservativ slöt alla upp i kampen. Efter Sharpevillemassakern då ickevåldskampen mot Sydafrikas passlagar slutade i polisens massmord på demonstrerande svarta startades bojkotter, stora insamlingar till rasförtryckets offer och växande politiskt stöd för de framväxande befrielserörelserna i hela Södra Afrika.

I den i hela Norden framväxande rörelsen blommade snabbt ett engagemang för fred och global rättvisa, för Algeriets och Sydafrika befrielse och för bistånd och vapenvägran. Den nordiska alternativrörelsen hade fått sitt genombrott.

8-9. Det utopiska ambulansförsvaret

(kapitlet strukteras om och delas eventuellt)

På många områden gick utvecklingen fortare i Sverige än i andra länder inom och utom Norden när alternativrörelsen växer fram både när det gäller freds-, miljö- och solidaritetsfrågor. Fredsrörelsen i NATO-länderna Danmark, Island och Norge kunde inte stoppa atomvapen i NATO och fick nöja sig med provstoppsavtalet 1963 och inga atombomber på egen mark i fredstid. I Finland var egna atomvapen aldrig aktuella men försvarsplaneringen blev ifrågasatt, bredden i engagemanget utöver detta var till en början mindre.

Den svenska fredsrörelsen kunde både vinna seger mot den egna militärens atombombsplaner och bredda perspektivet på kampen. Kombinationen av en stark kvinno-, kommunistisk och pacifistisk fredsrörelse gjorde det möjligt. Den kvinnliga opinionen fick sin främsta organisatoriska kraft i Socialdemokratiska kvinnoförbundet som ställde splittringsultimatum till partiet. Om partiet svek i atombomsfrågan skulle detta leda till en brytning, ett politiskt effektivt påtryckningsmedel som knappast någon alternativrörelsefråga haft till hjälp sedan dess. 

Slutligen hade en brokig fredsrörelse med stöd av den pacifistiska fredsrörelsen breddat diskussionen till att handla om att ersätta vapenupprustning med bistånd och utveckling. En liten delegation från Världsmedborgarrörelsen överräckte en spade med påskriften ”Istället för vapen” till högvakten 1956 och året därpå för att stödja kravet att försvarets resurser skulle gå till bistånd. Det väckte livlig debatt i pressen och avund hos etablerade fredsorganisationer. I tidningen Freden varnades för att falla för frestelsen att skapa reklam på detta sätt. Aktivisterna fälldes för förargelseväckande beteende. Säkerhetspolisen var mycket oroade över Världsmedborgarrörelsen som till sina övervakares förvåning förnyade landets politiska kultur. I Eskilstuna rapporterade man om ett torgmöte redan 1949 - ”Karakteristiskt för såväl Oskarsson som S är, att båda tilltalar alla, som de samtala med, med tilltalsordet ’du’.” Även utseendet väckte polisens uppmärksamhet. I Stockholm rapporteras 1957 om ”ett påfallande stort antal skäggiga och långhåriga män av existentialisttyp” i publiken på ett Världsmedborgarmöte och i Malmö rapporterades 1961 om långhåriga ”bohemenaturer”, några med skägg och alla ”klädda på enahanda sätt i midjelånga jackor med kapuschong, manchesterbyxor och lätta sandaler.”

Den radikala iden att ersätta hela det militära försvaret med bistånd till tredje världen fick stor uppslutning. Tidningen Folket i Bild som hade en stor upplaga och inflytande i arbetarrörelsen införde 1957 en artikelserie av P. A. Fogelström och Werner Aspenström. Den propagerade mot atomvapen och omvandling av försvaret till ”ambulanskår” för u-landshjälp. Ingegerd Granlund startade en namninsamling mot atomvapen som fick 95 000 underskrifter. Många spridda initiativ sammanfogades när kväkare tog initiativ till ett möte som ledde till bildandet av Aktionsgruppen mot svensk atombomb, AMSA. Programmet bestod av två punkter:

1)	Vi motsätter oss under all förhållanden att kärnvapen införlivas med svenskt försvar.
2)	Vi vill fortsatt debatt angående möjligheterna att använda de resurser, som nu går till militära ändamål, för uppbyggande syften.

Det var en ovanlig ny typ av organisation man valde utan styrelse och utan andra medlemmar än de som man plockat samman för att vara representativa för den nya opinionen mot atomvapen, främst från kulturlivet och företrädare från fredsorganisationer. Men i gruppen ingick också Svenska kyrkans främste företrädare ärkebiskopen. Även i förhållande till den av etablerade samhällskrafter isolerade kommunistdominerade fredsrörelsen bröt företrädare från Svenska kyrkan mark. En präst deltog som arrangör av ..  Både ärkebiskopen och prästens medverkan i fredsinitiativ väckte stark kritik. Ingen annan etablerad kraft i samhället bröt så tydligt med den isolering och försök att kommuniststämpla varje nedrustningsinitiativ som Svenska kyrkan. 

I AMSA fick dock inga kommunister vara med för att undvika den starka hetsen mot antiatomvapenrörelsen för att gå Sovjetunionens ärenden. Trots det stämplades AMSA som kommunister, fosterlandsförrädare, ansvarslösa och osvenska. AMSA fick snart bra genomslag. Gruppmedlemmarna blev efterfrågade i hela landet för att tala på möten och utställningen Ingenstans att gömma sig drog 20 000 besökare i Stockholm och 5 000 i Malmö. Isen bröts och opinionen svängde alltmer mot svenska atomvapen. 

De internationella kontakterna påverkade mycket. Perspektiven vidgades. Fredsaktivisten Bertil Svahnström startade 1960 en aktionsgrupp mot rasförtryck som ordnade ett fackeltåg i protest mot rasförtrycket i Sydafrika. Från de svenska nya folkrörelserna finns också de tidigaste nordiska rapporterna om farliga risker i konfrontation med imperialismen internationellt. Världsmedborgarrörelsen hjälpte den gryende solidaritetsrörelsen för Algeriets befrielse i slutet av 1950-talet när möten ordnades i Stockholm. Inge Oscarsson hamnade sedan som agent i Algeriet vid decennieskiftet för att hjälpa soldater att desertera och fly. Tillsammans med en tysk pensionär och algeriska medhjälpare lyckas han smuggla 54 legionärer ut ur det av 1 miljon franska soldater kontrollerade området genom de områden som kontrollerades av fransmännen på dagen och befrielserörelsen FLN på nätterna till gerillans baser. Svårigheten låg i att bedöma om soldater ville fly eller om de var polisspioner. Kontakter togs på barer med tänkbara desertörer. Efter en längre stunds samtal gällde det att bestämma sig, gick det att lita på den här personen eller inte? I boken Världen mitt fosterland berättar Oscarsson om hur han börjar en sådan vändning i en konversation: ”-Har du hört att algerierna hjälper de som vill fly? Soldaten svarar –Dom brukar bara skjuta oss. -När du skjuter på dom ja, gå till till den här adressen och ge upp ditt vapen så tar dom över dig till Marocko och flyger dig sedan till Tyskland. –Det verkar intressant det där, men hur kan jag veta att det inte är ett bakhåll? – Det kan jag inte garantera men du har väl kompisar som också vill fly, ni kan ju gå dit tillsammans och på något sätt täcka för varandra. Det är kanske enda chansen du har att behålla livet. Men håll adressen för polisen.” Efteråt gick de åt varsitt håll och Oscarsson beskriver sin känsla ”Jag var rädd, skiträdd helt enkelt för att jag hade misstagit mig på mannen. Innan hade jag intalat mig själv att jag inte var rädd för att dö men jag lyckades inte intala mig själv att jag inte var rädd för att bli torterad.” Hotet var påtagligt. 1 miljon algerier dödades under kriget och många torterades av fransmännen.

I Sverige fortsatte Oscarsson sin agitation  för att sudda ut gränserna mellan folken och bekämpa militarismen. Snart värvade han en av 1960-talet mest militanta gatuaktivister, Yvonne Hoogendorn som då var gift med Gerrit. 

”- Jag var inte alls politiskt medveten från början. Men man upptäckte att livet inte var så kul. Och en dag när vi gick uppför Götgatan, Gerrit och jag med Bitte i barnvagnen, så körde en högtalarbil förbi och ropade att Inge Oscarsson skulle tala om Världsmedborgarrörelsen på Mariatorget på kvällen. Vi tittade på varann, Gerrit och jag, och så bestämde vi att gå dit. Och så började det. Det var 1960.” 

Snart började Världsmedborgarrörelsen genomföra direkta aktioner med sittstrejker på gatan framför atombombsmakternas ambassader i början av 1960-talet. De var inte stora men några tiotal sittstrejkande demonstranter med plakat väckte polisens handlingskraft. Med dragna sablar högg polisen in mot plakaten med budskap om fred så att de klövs mitt itu med uppenbar fara för de som höll i dem. De pacifistiska demonstranterna släpades iväg och tog en hel del stryk. 

Världsmedborgarrörelsen stod också som initiativtagare till Europeiska marschen för avrustning/European March for Disarmament inspirerad av påskmarscherna i England. Inge Oscarssons tanke var att fortsätta Aldermastonmarschen ända till Moskva och kräva avrustning också där. Trots Världsmedborgarrörelsens extrema litenhet och att kommunistpartiets ungdomsförbund Demokratisk ungdom sökte få bort Inge Oskarsson från ledningen genomfördes marschen än mer utvidgad och med ett än mer radikalt budskap. I Moskva hade förhandlingar med Fredskommittén gått bra och efter hot om att stå hela sommaren med plakaten vid Östtysklands gräns om de inte släpptes in i kommunistländerna fick pacifisterna sin vilja igenom. Samma sak skulle få stå på plakaten i både väst och öst. Med detta tillstånd som ingen trott skulle gå att få kunde flera fredsorganisationer vinnas för saken. The Committee for Non-Violent Action i USA hade samma idé. Därmed utökades marschen till den Amerikanska-Europeiska marschen för avrustning. I december 1960 kunde marschen eller Walk for Peace som den kallades av The Committee for Non-Violent Action starta i San Fransisco och avslutas på Röda torget i Moskva i oktober 1961 med krav om ensidig avrustning i alla länder. 

Men marschen mötte många hinder längs vägen. Mötet mellan europeiska fredsorganisationer och pacifistiska amerikanska grupper förebådade mycket av senare tids konflikter i globala rättviserörelsen. Kring det politiska budskapet rådde det enighet bland Europas och USA:s pacifister, unilateral avrustning i alla länder. 

Inom vänstern både bland kommunister och syndikalister var det multilaterala krav om internationell nedrustning som stod i centrum, i kommunisternas fall ofta för de stod nära Sovjetunionen, i Syndikalisternas fall då de under 1950-talet genomgått en högervridning och av motsatta skäl inte ville driva kravet om unilateral avrustning. Inte många mer än anarkisterna som politisk kraft utanför pacifisternas led fanns som ställde unilaterala krav på alla länder att avrusta. Den tredje ståndpunkt som intellektuella börjat propagera för runt 1951 som tog avstånd från svartmålning av socialistiska stater och idyllisering av västmakterna fick knappast stöd helhjärtat någonstans förutom av föreningen och tidskriften Clarté. Nu stödde också Clartéförbundet den nya antiatombombsrörelsen vilket gav den ett uppsving efter en stark tillbakagång under 1950-talet.

Organisationsformer var större problem för det europeisk-amerikanska samarbetet. Amerikanarna ville ha konsensusförfarande eller vad som då också kallades kväkardemokrati för alla beslut, européerna var vana vid majoritetsbeslut. Européerna ville ha en marsch öppen för alla som ville delta, amerikanarna ville ha ett sammansvetsat team. Dessutom hade amerikanarna redan bestämt att de skulle vara 12 och hela internationella marschgruppen skulle vara 22 vilket skulle ge dem majoritet. Européerna ville tigga mat där de gick fram för de som inte hade pengar, amerikanarna hade frikyrkor som stödde dem och ville inte att det skulle ske. Européerna hade tillståndet som var avgörande men samtidigt hade de i förväg innan förhandlingarna bestämt att de två projekten skulle slås samman så amerikanarna fick sin vilja igenom i det mesta. 

Andra hinder på vägen mötte det trettiotal personer som deltog när de kom med båten till Le Havre. Där väntade 200 poliser och marschdeltagarna vägrades inresa i Frankrike. På båten ledde konsensusförfarandet till vad Oscarsson beskriver som ”oändliga diskussioner om vad vi skulle göra, jag kom underfund med att kväkardemokrati ledde till diktatur under den envisaste.” Till slut beslutade man sig för att simmande ta sig iland. De blev uppfiskade gång på gång av polisen och till slut tvingade att fara tillbaka till England. Ett nytt försök nästa dag ledde till samma resultat. Men då hände något – ”En grupp franska demonstranter tog våra standard och fortsatte mot Paris. Polisen tog deras banderoller och rev sönder dem, fransmännen skrev på sina vita skjortor, polisen slet av dem skjortorna, demonstranterna skrev texten på sina nakna ryggar och på så sätt lyckades de gå till Paris och kunde möta oss i Belgien.” Men deras insats omtalades aldrig i atommarschens pressmeddelande, de tillhörde inte teamet. 

När amerikanarna beslutade att den mat som marschen fått av en fredsförening inte skulle delas på alla och fem tyskar skulle bli utan smörgås en kväll därför att de inte tillhörde teamet fick Oscarsson nog och lämnade den avrustningsmarsch som han kämpat så mycket för. Till Berlin anlände marschen sedan när Berlinmuren började byggas till östtyska myndigheternas förtret och bussades ut ur landet till Polen där man förbjöds att framföra plakaten med krav på ensidig avrustning. Men 3 oktober kom man fram till Röda Torget i Moskva och genomförde en två timmar tyst demonstration framför Leninmausoléet. 200.000 flygblad med samma budskap om avrustning på sex språk som spritts tidigare under marschen kunde man dela ut, nu med en förfinad teknik efter att man i Östtyskland upptäckt att ett par män gick och samlade upp flygbladen som delats ut. I Moskva gick utdelarna efter uppsamlarna. 

Det borttyende AMSA ersattes av det öppnare aktionsriktade Kampanjen mot atomvapen (KMA) startad av Bertil Svahnström 1961. KMA var även öppen för kommunister och fick lokalgrupper med unga aktivister på flera håll. Den startade Ursviksmarschen 1961 som gick till Försvarets forskningsanstalt där den mesta forskningen om atombomber genomfördes i Sverige. 300 deltog i den två dagar långa marschen och betydligt fler vid avslutningen. Påsken året därpå gick 400 från Södertälje till Stockholm och hade 3 000 deltagare på avslutande mötet i Vasaparken, nu med krav också på avrustning. Marscherna blev en återkommande tradition i Sverige där de flesta deltagare var skolungdom i tonåren. De ordnades både i Stockholm, Malmö och Göteborg pingsten 1963. 1962 startade Bertil Svanström också ”julfasta mot julfrosseriet” som fick efterföljare på flera håll i många år. 

Hösten 1963 beslutar en grupp vapenfria värnpliktiga som tjänstgör på Arlanda flygplats att bilda Värnpliktsvägrarnas riksorganisation. Flera gjorde aktioner för saken. ”Det här med vägra döda, vägra värnplikt var en jättestorgrej då. Det räknades som uppvigling att föra fram det kravet på plakat.” Yvonne Hoogendorn och ett femton-tal andra världsmedborgare satte sig utanför Rådhuset den 10 september 1963 i en sådan ”uppviglande” aktion till stöd för kamrater som var på rättegång för samma sak. ”Vi blev tagna allihop. Och alla slängdes in i samma polisbuss. Det var otäckt. Då var jag rädd. Men vi skulle bara köra runt kvarteret.” Bakom Rådhuset låg polishuset. 

Lokala radikala miljöer började växa fram som i Lund kring Lunds Antikärnvapenkommitté, studentorganisationen Clarté öppen för olika vänstersinnade personer och Kommittén för icke-våldsaktioner. 1963 gick man till aktion mot försvarsmässan som universitets rektor understödde. I Lund fanns också engagemang för att smuggla ut personer från förtryckande regimer i öst. En Lundastudent togs av polisen i DDR 1963 med 40 förfalskade pass och förvisades sedan ut ur landet. Samma år börjar också högerstudenter i Lund ha kontakter med västambassader och spionera på vänstern åt SÄPO. I Lund deltar också studenter i Operation Dagsverke 1963 med stort genomslag i offentligheten. Dagsverket ingick i en samnordisk aktion för att samla in pengar för upprustning av universitetet i Peru.

Äldre organisationer är också aktiva även om det är trögt i början. När SSU behandlar förslag om att uttala sig mot kriget i Algeriet och att ordna protestdemonstration vid franska ambassaden 1958 antogs uttalandet medan förslaget att ordna en demonstration avvisades. 1960 skedde ett skifte och intresse för att ingripa ökade påtagligt. Många SSU-are gick med i atommarscherna. LO och Kooperativa förbundet tog initiativ till en tidsbegränsad bojkott mot sydafrikanska varor efter Sharpevillemassakern 1960 där 63 personer dödades. 1961 bildades en bred nationell organisation, Svenska Sydafrikakommittén med stöd av liberala och socialdemokratiska ungdomsförbundet och ekonomiska bidrag från fackföreningsrörelsen. Den spred information och organiserade ekonomiskt stöd till de som drabbats av apartheidpolitiken. 1963 beslöt Sveriges ungdomsorganisationers landsråd och andra organisationer i Norden att genomföra ett landsomfattande bojkotter av sydafrikanska varor som inleddes på många håll den 1 mars. I Sverige och på andra håll tilläts inte kommunisternas ungdomsförbund att vara med i de gemensamma bojkottkampanjerna som initierats av internationell studentorganisationen WAY fram till 1968. En del svårigheter med lossning av sydafrikanska varor uppstod under sommaren i hamnarna. Sydafrikanska fackliga, kyrkliga och politiska ledare bjöds ofta in till folkrörelsemöten för att hålla tal. Kampen i Sydafrika blev alltmer radikal efter att det visat sig att apartheidregimen massmördade fredliga demonstranter än göra några som helst eftergifter. Nelson Mandela utbildade sig till sprängmedelsexpert och ANC inledde sin kamp för att också med våldsmedel störta regimen. Svenska Sydafrikakommittén fick mycket stort genomslag och flera hundra lokala arbetsgrupper bildades runtom i landet. Opinionsmöten och demonstrationer genomfördes utanför butiker och företag som handlade med sydafrikanska varor. 

Syndikalisterna ökade också aktiviteten i det internationella solidaritetsarbetet. Kvar av den en gång rätt omfattande syndikalistiska rörelsen i världen fanns mest spillror efter fascismens förföljelse och världskriget förutom den underjordiska CNT i Spanien och som enda normalt fackförening av någon betydelse SAC i Sverige som också den inte hade mer än några tusen medlemmar, främst skogsarbetare och byggnadsarbetare. Länge var SAC den dominerande kraften i internationalen IAA. John Andersson var SAC:s generalsekreterare från 1929 till 1954 och Internationalens sekreterare från 1938 till 1954. Efter antagandet av SAC:s nya principprogram som Andersson var kritisk mot suspenderade SAC sitt medlemskap i IAA när de fick kritik av Internationalen för sitt nya reformistiska program. Även den delen av CNT som verkade i exil splittrades i två delar efter samma mönster som SAC i Sverige i en dogmatisk exil-CNT som förvaltade den ursprungliga organisationens ekonomiska medel och en förnyargren. 1960 ändrades förhållandena i Spanien och det blev mer möjligt att verka underjordiskt. Det var fortfarande olagligt att organisera arbetare utanför den korporativt sammansatta organisationen CNS men straffet var inte längre att bli skjuten eller bli dömd till livstids fängelse utan mildare. I det nya läget började inomspanska CNT samarbeta med socialdemokratiska och vänsterkristna fackliga krafter och bildade tillsammans den hemliga fackliga alliansen ASO (Alianza Sindical Obrera). Det behövdes stöd utifrån för saken vilket CNT hade svårast att få. De sökte hjälp från det dogmatiska exil-CNT som kontrollerade de gamla medlen från CNT och hade stöd av franska staten men fick nej. Problemet var inte att inomspanska CNT samarbetade med socialdemokratiska fackföreningen UGT, exil-CNT samarbetade också med exil-UGT. Men man hade inte kontroll över vad inomspanska CNT gjorde. För att inte hamna vid sidan om utvecklingen i Spanien startade exil-CNT som motvikt till ASO vad som kallades Inre försvaret - Defensa interior i form av en serie aktioner för att skrämma den fascistiska regimen. SAC fick begäran om stöd för både ASO-projektet vilket beviljades och som en följd av detta för Defensa interior. Stödet för det ”inre försvaret” skulle gå till ett attentat riktat mot symboler för den fascistiska regimen. SAC:s arbetsutskott beviljade efter tvekan 5.000 kronor till projektet. 

Det ”symboliska” attentatet genomfördes programenligt och ingen människa skadades men två unga anarkister som medverkat dömdes till döden och avrättades. SAC:s linje i sitt stöd var grundat på två principer. Att aldrig sätta sig till doms över spanjorerna utan respektera deras egna ställningstaganden när det gällde kampen mot diktaturen och att upprätthålla förbindelser med bägge sidor vid splittring. Det tillkom senare ytterligare ett problem. ASO hade planer på att ansluta sig till fria fackföreningsinternationalen. Den dominerades av amerikanska och socialdemokratiska fackföreningar, däribland LO som stod i skarp motsättning till SAC. Bråda år började för SAC. Internationelle sekrteraren Britta Gröndahl började smuggla in pengar till den syndikalistiska rörelsen i Spanien och hoppades på olika fackliga alternativ. 

Även den etablerade fredsrörelsen sökte bredda frågorna. Den pacifistiska fredsrörelsen ordnade gemensamma konferenser mot världsnöden och om ”krig, fred och världsekonomi.”. Svenska fredskommittén var också verksam och lyckades med viss framgång få oberoende personer att ta initiativ till fredsmöte som fick uppslutning av 75 fackföreningar, kulturpersonligheter och präster från svenska kyrkan. En gemensam satsning utmynnade 1964 i en nordisk fredskonferens med 400 deltagare som ställde krav på att Norden skulle bli en atomvapenfri zon för att stödja ett krav från finske presidenten Kekkonen, men utan att det ledde till någon efterföljande mobilisering förrän två decennier senare. I Helsingborg startade den lokala avdelningen i SFSF en ny typ av verksamhet, man samlade in lump till u-landshjälp och spred fredspropaganda samtidigt.

10. Inga lövkrattare eller lumpsamlare i biståndsarbetet!

Global rättvisa blev den fråga där motsättningarna först kom till uttryck toppstyrt samförstånd och demokratisk basorganisering. Etablerade former för folkrörelsers centralstyrda politik ställdes mot de nya folkrörelsernas betoning av en politisk kultur där frivilligas engagemang utmanade professionella effektiva institutioner i biståndsfrågan. 

Förutsättningarna för att driva krav på bistånd var radikalt annorlunda i de nordiska länderna. Sverige hade gått ut ur Andra världskriget med sin industri i full gång och hade ett betydligt större välstånd än övriga nordiska länder. I Sverige hade också frågor om det som till en början kallades kolonialländer och senare underutvecklade länder eller u-länder fått stor uppmärksamhet redan under 1950-talet. 1960 var marken beredd och 56 procent av svenska folket såg ökat bistånd som något positivt även om det skulle leda till minskad ökning av tillväxten i Sverige. Finland hade helt andra förutsättningar med stora uppoffringar för att klara av de problem och lån som kriget förde med sig och en senare industrialisering än övriga nordiska länder. Intresset för u-länder väcktes först på 1960-talet. Så sent som 1967-68 så var fortfarande bara 23 procent bland den yngre delen av befolkningen mellan 15 till 40 år positiva till en ökning av biståndet som låg på en mycket lägre nivå än övriga Nordens.

En internationell opinion pressade i takt med att kolonierna frigjorde sig. 1956 rekommenderade Socialistinternationalen att industriländer avsatte 1 procent av sin BNP till utvecklingshjälp. Samma rekommendation antogs av FN:s generalförsamling 1961. Målet antogs också i Sveriges första biståndsproposition 1962 men utan att ange när det skulle uppfyllas. Syftet med Sveriges bistånd sades inte behöva någon annan motivering än moralisk plikt och internationell solidaritet. Biståndet sågs som en integrerad del av Sveriges utrikespolitik. Dessutom fanns ett egenvärde för Sverige i att samarbeta väl med ny självständiga stater. Dessa sågs som liksom Sverige intresserade av alliansfrihet och neutralitet och kunde stödja och värna om dessa värden och stå utanför de stora maktblocken. CK upplöstes och ersattes av NIB.

Det var i Sverige konflikterna om hur biståndet skulle utformas blev till den första politiska konflikten inom den framväxande folkrörelsen för global rättvisa och löstes genom en nordisk kurs och möte. Pådrivande var IAL. Tidigare än i alla andra organisationer märktes det nya engagemanget för en annan värld i den internationella arbetslägerrörelsen. Det svängde redan 1956 när antalet IAL-volontärer som deltog på läger i och utanför Sverige var nere under 100 för att sedan växa kraftigt till 270 år 1960 och nå en höjdpunkt 1965 med över 500, en femdubbling på tio år. 

Det fanns en stor uppslutning hos många i samhället för att hjälpa vad som kallades u-länder bland ungdomar, folkrörelser, kyrkan och i riksdagen och regeringen. Kritik mot bistånd fanns från kommunister som såg det som en metod att binda upp länder som höll på att frigöra sig från imperialismen till ett nytt beroendeförhållande till västmakterna. Fredsrörelsen hade tidigt varit pådrivande bakom krav att avskaffa nöd som ett sätt att minska hoten mot världsfreden. Tillsammans med många andra ställdes förhoppningar till FN. Ett multinationellt bistånd med stöd av de nordiska länderna och andra hade växt fram inom FN:s ram som var inriktat på finansiellt stöd och experthjälp. 1951 startade United Nations Extended Programme of Technical Assistanc, EPTA med Sverige som en av bidragsgivarna från början. Det blev inledningen till nordiskt bistånd till utvecklingsländer. Vid samma tid föreslog flera folkrörelser att en svensk biståndsorganisation skulle byggas upp. Det ledde till bildandet av Centralkommittén för Svenskt Tekniskt Bistånd (CS) i september 1952 där Organisations-Sverige var representerat med LO, TCO, SAF, ABF och andra studieförbund, SUL, SFS, kooperativ och större missionssällskap. 

Hur biståndet skulle utformas och vilken inriktning det skulle ha diskuterades knappast alls. I Norge genomfördes den första biståndinsatsen till industrialisering av fiskenäringen i Kerala i Indien med stora bekymmer för de lokala kustfiskarna som följd. Men det var annat som väckte den första biståndsdebatten i Sverige. Studentorganisationerna föreslog för CS ett ambitiöst program för att årligen ta emot 1 000 studenter från kolonialländerna i Sverige för att studera frågor knutna till lokal förvaltning och demokrati. Det avvisades men först efter flera diskussioner både i styrelsen för CS och i pressen. Idén om ett omfattande bistånd till fattiga länder fanns hos enstaka individer som studentledaren Olof Palme och inom fredsrörelsen men det kom knappast till offentligt uttryck. Det samlade svenska biståndet uppgick de första tio åren fr.o.m. 1952 till 4 miljoner US dollar. Regeringens gensvar på den växande opinionsbildningen blev dock att 1953 ge CS uppdraget att ”göra svensken till en internationalist.” 1954 fortsatte man med att tillsätta Ulla Lindström som biståndsminister och 1955 med att starta insamlingskampanjen ”Sverige hjälper”. 1958 startade kooperationen ”Utan gränser” och samlade in en halv miljon de första åren till utbildningsprogram genom internationella kooperationen  en solidaritetsaktion för utvecklingsländer som fortsatt sedan dess för olika ändamål. TCO samlade 1959-1960 in 1,2 miljoner till Fria fackföreningsinternationalesn solidaritetsfond för facklig facklig utbildning i Afrika, Asien oich Latinamerika. 1960 kom LO med i det nya folkrörelseintresset för bistånd och samlade till samma ändamål som TCO in 7,5 miljoner. 

Under lång tid rådde enighet bland många om målet för biståndet. Det dröjde dock till i början av 1960-talet för att en konfrontation skulle uppstå kring biståndets utformning. Det folkliga solidaritetsengagemang som drivits fram av inte minst IAL skulle nu ersättas av mer professionell och storskalig verksamhet. Det stöd som IAL haft för sin påbörjade multinationella arbetslägerverksamhet i Afrika började sina. Nu skulle storstilade nya pengamedel satsas på ett effektivt bistånd och den första tidens idealister rensas ut till förmån för mer eller mindre välbetalda expertrådgivare. 

Men för pengar IAL hade kvar från tidigare statligt stöd kunde man genomföra ett tremånaders arbetsläger i centralorten Aroma vid bomullsdistriket vid floden Gash i Sudan 1960. Förhoppningen att idén om internationella frivilliga arbetslag skulle inspirera också unga i Sudan infriades när studenter vid universitetet i Khartoum fortsatte lägerverksamheten efter att det svenska finansiella stödet upphörde. 

Frivilliga lövkrattare

Samtidigt fortsatte IAL sin lägerverksamhet i Sverige. IAL:s Stockholmsgrupp hade under slutet av 1950-talet och 1960-talets början ofta förekommande veckoslutskurser där man sysslade med målning och tapetsering av pensionärers lägenheter samt praktisk bygg- och trädgårdsarbete på ungdomsgårdar och folkhögskolor. I maj 1960 krattade IAL:are ihop löv som blivit liggande sedan hösten på Godtemplarnas folkhögskola i Tollare eftersom förberedelserna för ombyggnadsarbetet som man egentligen skulle hålla på med inte blev klara i tid. När generaldirektören för det nya ståtliga Nämnden för internationellt biståndsarbete, (NIB, föregångare till SIDA), skulle gå till attack mot idealisterna som ville ändra på maktförhållandet mellan u-länder och f.d. kolonialmakter var det det praktiska vardagsengagemanget varhelst i världen man befann sig han sköt in sig på. ”Vi behöver inga lövkrattare i biståndsarbetet” förkunnade han i en radiodebatt. Ett angreppsmål som en av IAL:s senare ordförande förmodade generaldirektören fått från IAL:s årsredovisning där verksamheten på Tollarp noggrant redovisats och som NIB hade tillgång till. 

Då hade redan huvudstriden stått som gjorde att idealisterna ställdes utanför skaran av privilegierade mottagare av statsbidrag som på förhand anpassat sig till generaldirektörens föraktfulla syn på praktiskt arbete och brett ideellt engagemang. Striden skedde inom representantskapet för Sveriges ungdomsorganisationers landsråd som företrädde organisationer med 1,4 miljoner medlemmar där kommunisterna var utestängda. Konflikterna gällde hur utbildning av ”u-landsarbetare” skulle organiseras. I strid med de politiska ungdomsförbundens företrädare föreslog IAL, Frisksportarna, kväkarna, solidaritetsorganisationen Svalorna och Stockholmsföreningen av Sveriges studenters FN-förbund att ett tvåmånaders studiearbetsläger skulle ordnas där praktisk och teoretisk verksamhet varvades för de som ville resa och hjälpa u-länder. Majoriteten kunde istället driva igenom i SUL:s namn och med statligt stöd en treveckors utbildningskurs med enbart teoretisk utbildning på Kungälvs folkhögskola. 

Idealisternas minoritet gav dock inte upp utan skaffade sig en nordisk bas för att gå en annan väg. De bildade den fristående Samarbetskommittén för utbildning till nordisk frivilligtjänst i u-länder. Sommaren 1962 kunde en nordisk kurs ordnas i Glabo i östra Småland med sex deltagare från Norge, en från Danmark, en från Finland och 16 från Sverige med Harald Bjørke, Wolfgang Sonntag och Gunnar Sundberg som ledare. Pengar lyckades man få ihop i små summor från skilda håll som Kooperationen, Föreningen Norden, deltagande organisationer och de löner som deltagarna tjänade på skogs- och vägarbete under kursens gång. Brist på medel tvingade fram inskränkningar i kurslitteraturen och minskning av kurstiden till sex veckor. Visionären Sonntag såg trots bristerna i Glabokursen något viktigt i den utmanande blandningen av praktik och teori. När erfarenheter från internationella arbetsläger och nordiska folhögskolor blandades kunde något som var till nytta för att lösa u-ländernas utbildningsproblem växa fram. ”En liknande kombination av konstruktivt arbete för utvecklingen av ett land med vuxenutbildning kan bli en dugande form av folkhögskola, en skola medboirgarskap, som i praktiskt taget alla u-länder kunde genomföras med minimala kostnader…” Utvecklingen skulle främst gå en annan väg med betoning av expertkunskap och toppstyrd utveckling där dessutom de mest framgångsrika studenterna i u-länderna systematiskt värvas till de rika länderna. Men då och då blommar en frigörande pedagogik för vuxna upp som alternativ till det ernsidigt teori- och expertinriktade utbildningsystemet ofta åtföljd av folkrörelsers kamp för förändring av samhället. Glabokursen var inte avsedd att leda till egna projekt men blev en ändå en avstamp för engagemang i u-länderna. Många av deltagarna i kursen åkte senare ut till biståndsporjekt i Afrika, Asien och Latinamerika och försåg tillsammans med övriga IAL-läger den framväxande solidaritetsrörelsen med många frivilliga aktivister. 

I Danmark utvecklades utskickandet av volontärer till tredje världen utan större konflikter med Mellomfolkelig samvirke som samlande kraft. I mitten av 1960-talet kunde både den danska och svenska statliga biståndsorganisationerna DANIDA och SIDA starta omfattande program för att skicka ut volontärer inspirerade av den amerikanska fredskårsidén. I Sverige blev frivilligorganisationerna inte helt nöjda med SIDA:s modell som inte motsvarade idén om förutsättningslöst  samarbete med befolkningen i u-länderna på ”gräsrotsnivå”. Med stöd av Folke Bernadottes Minnesfond gick man in för ett internt samarbete som senare blev känt som Svensk volontärsamverkan och idag har gått uppi Forum Syd.

Soptippen som maktbas för global solidaritet

Ett annat långvarigt uttryck för alternativrörelsens politik och förnyelse av arbetsformer är Emmausrörelsen. I Norden växer denna rörelse fram genom att skicka volontärer och annat stöd till ett Emmauskollektiv för återvinning vid sopberget El Monton i Lima. Det sker när olika grupper i Syd och Nord inspirerade av det första Emmauskollektivet för hemlösa i Paris startar ett mer omfattande internationellt samarbete för global solidariet.

I Sverige, Finland och Norge startar detta solidaritetsarbetet för tredje världen inspirerat av Emmausrörelsen 1959. Det har från början gemensamt organiserad hjälp till kollektivet i Peru som huvudmål. Från 1960 skickas också nordiska volontärer till Indien. Inom kort har Emmaus etablerat olika insamlingskollektiv och föreningar runtom i Norden, ofta med namnet Svalorna eller Emmaus. I Stockholm startar Susan Sandberg med vänner Peruhjälpen 1959 med en liten finlandssvensk stödgrupp. Dagny Arbman startar Svalorna i Lund inriktad på Indien året därpå som också engagerar sig för Europeiska marschen för nedrustning. 1960 startar också Föreningen Svalorna i Oslo och Bergen hjälpta av den holländske munken Hertman som samarbetar med grupper i Sverige och Finland om hjälp till Peru. I Köpenhamn startar Svalorna 1963 för att arbeta med Indien. Bildandet av en egen organisation sker i Finland 1964 när Finska Svalorna bildas i Ekenäs 1964 av Birgit och Rurik Rancken.

Det hela börjar 1949 när fattigprästen och parlamentsledamoten Abbé Pierre som har ett hus i Patris utkanter som är natthärbärge och mötesplats för ungdomar. En dag kallas Abbé Pierre till en man som försökt begå självmord efter att just ha avtjänat tjugo års straffarbete i franska Guyana. Abbé Pierre tror inte att det hjälper med att ge mannen något att leva av utan det behövs något att leva för. Han är själv trött och sliten av arbete och ber mannen hjälpa honom med arbetet med natthärbärget. Mannen får därmed sitt liv förändrat då han ser resultatet av den gemensamma hjälpinsatsen. Flera alkoholister, fängelsekunder och luffare kommer till. De lever till en början på Abbé Pierres parlamentsarvode men det försvinner när parlamentsposten går förlorad. Då ger sig abbé Pierre ut på Paris gator för att tigga ihop pengar vilket får männen att protestera. De vill inte att abbé Pierre ska tigga pengar för deras skull utan föreslår istället att de ska samla lump för att sälja. De började med säck och barnvagn men kunde snart köpa sin första lastbil till den självbärande verksamheten. Så blir den första Emmauskommuniteten till.

Lumpsamlarkollektiv i Parisförorten Neilluy Plaissance får mycket att göra. Nöden efter kriget är påtaglig på många håll i världen. Det saknas bostäder och även mat för fattiga familjer med många barn. Människor bor i betongrör, saknar värme och kläder. Bara i Sydkorea finns 50-60.000 övergivna barn. Den nya arbetsformen att leva tillsammans med de drabbade eller verka som volontär bland dem innebär en kritik av den sedvanliga formen för välgörenhet som kyrkor och andra bedrivit. Både den starkt decentraliserade formen där varje kollektiv är självstyrande och sättet att arbeta jämsides med de man hjälper ledde till framväxten av en sekulär solidaritetsrörelse för rättvisa. Arbetssättet gav stöd åt att kombinera praktisk hjälp med mångsidig politisering och anpassning till vad drabbade grupper i hela världen önskade sig för solidaritet. 

Till en början fick rörelsen genomslag bland nödlidande och engagerade främst i radikala kristna kretsar och spreds av munkar och präster men också andra. Redan 1949 startades verksamhet i Belgien, 1950 Myrornas samhälle i Japan som samlade och sorterade sopor för att överleva, 1952 i Argentina, 1954 i Uruguay, 1955 i Kanada, 1956 i Schweiz och Nederländerna och 1957 i Sydkorea startar den tidens yngsta Emmauskollektiv för lumpsamlare med barn 15-20 år gamla. 

1958 når rörelsen Norden. På ett möte i Engelbrektskyrkan i Stockholm talar Abbé Pierre. I detta och andra tal uppmanar abbé Pierre svenska ungdomar att starta egna Emmaus-kollektiv eller att som volontärer delta i Emmausrörelsen u-hjälpsprojekt runt om i världen. Det sker samtidigt med att de latinamerikanska kollektiven radikaliserar rörelsen. De latinamerikanska grupperna har redan från början drivit verksamheten lika mycket praktiskt som politiskt. Fader José Balista, Jesuitläraren som startade Emmaus i Buenos Aires, skapade opinion tillsammans med sina elever kring hemlösheten i slummen. Gruppen verkade för sociala reformer och politisk handling samtidigt med egna projekt för att ge hemlösa tak över huvudet. I Montevideo på andra sidan floden Rio de la Plata startade jesuiten Anastasio Sierra kallad den röde prästen tillsammans med studenter en opinion mot de dåliga livsvillkoren i den växande slummen. De får sedan höra om Emmaus och startar en grupp i Uruguay 1954 med ett handlingsprogram för att hjälpa barn, bygga hus, experimentskola för jordbruk och organisering av fattiga. Massaktioner mot dåliga livsvillkor i slummen blir det 1958 i Chile. 3.000 ockuperar då ett område i Santiago i protest mot dåliga livsvillkor. De blir hjälpta av studenter och inspireras att starta ett Emmauskollektiv samma år. Emmausrörelsen radikaliseras och börjar starta stöd till tredje världen. 1960 startar Emmaus i Belgien Operation Terre med detta syfte och andra börjar liknande verksamhet.

En global alternativrörelse håller på att växa fram med där tredje världen gör sin röst hörd alltmer. Frivilliga söker sig samman från olika delar av världen för att hitta alternativ till den rådande utvecklingsmodellen och kämpa för global solidaritet på internationella arbetsläger, Emmaus lumpsamlarkollektiv, marscher och demonstrationer.

11. Unga teosofer värnar yttrandefriheten och skapar solidariska skolor

En av de grupper som kom att bilda en kärna i det framväxande intresset för fred, solidaritet och miljö var Teosofiska Ungdomsgruppen, TUG. Flera var aktivister i Världsmedborgarrörelsen och KMA. De unga teosoferna politiserades 1961 av Peter Modesta och Egil Bergström som var medlemmar i partiet Framstegsunionen. Detta parti startats av Bertil Svahnström med stöd av Per Anders Fogelström. TUG medlemmarna politiseras också av deltagande i Aldermastonmarschen samma år mot atombomben i England där deltagare samlats från 50 nationer. De radikaliserades också av Inge Oskarsson som var jagad av polis för sina aktioner för att vapenmiljarderna skulle överföras till u-hjälp. Dessa unga teosofer blev under hela 1960-talet initiativtagare till militanta aktioner för yttrandefriheten och massaktioner för solidaritet med tredje världen och flera andra aktioner. Genom att hamna i skärningspunkten mellan det växande intresset på skolor för yttrandefrihet och solidaritet och den globala Gandhiinspirerade ickevåldsrörelsen och eget teosofiskt inflytande från Indien blev TUG en samlingsplats som frigjorde initiativförmåga hos medlemmarna.

1961 gjorde eleverna uppror på två skolor i Storstockholm med de unga teosoferna som pådrivande.  På besök var den kanadensiske pacifisten Gary Daechsel som deltagit i Amerikansk-Europeiska marschen för avrustning och propagerade för värnpliksvägran. Besöket ledde det till konfrontationer på Lidingö och Saltsjöbadens högre allmänna läroverk där TUG aktivisterna hade sina starkaste fästen. Skolledningen på Lidingö tillkallade polis för att få stopp på den pacifistiska propagandan. När polisbilen kom in på skolgården fylldes den snabbt av en stor folkmassa av elever som satte sig ner i protest och hindrade polisen att gripa fredsaktivisten. 

Skolledningen i Saltsjöbaden gjorde ett annat försök att bli av med pacifisten. Daechsel gick upp till rektorsexpeditionen och sa att han ville prata i skolan. Nej sa rektorn och petade dessutom till pacifisten som då föll ihop på golvet och vägrade att gå därifrån. Då ringer man den lokale polisen Harry Skog som är en socialdemokratisk och sympatisk person i det i övrigt ofta konservativa Saltsjöbaden. Polisen försöker bära ut Daechsel vilket är en svår uppgift. Daechsel är expert på icke-våldsteknik och gör sig tung och hal. Till slut hamnar han i fyllecellen på polisstationen där han liggande som man lämnat honom sjunger fredssånger och psalmer. 

En delegation med eleverna Tom Alberts och Christer von Malmborg kom snabbt på plats. De försökte övertyga Daechsel om att följa med ut men han vägrar så länge han inte har fått löfte om att tala i skolan. Eleverna tar sig då till Lidingö högre allmänna läroverk på andra sidan Stockholm där den viktiga stencilapparaten finns under elevrådets kontroll. Med en redogörelse i en första upplaga för vad som hänt tog man sig tillbaka till Saltsjöbaden och rektorn. 

- Det går många felaktiga rykten på skolan om vad som hänt menade de två stencilmakarna och kom sedan med förslaget - Vi vill att du går igenom det här, om det är något fel. Materialet skulle delas ut nästa dag och det var därför viktigt att det inte var några fel menade de. Rektorn läste igenom texten men kunde inte sätta fingret på någonting. - Om Daechsel får prata. Måste ni dela ut då? frågade rektorn. Det ledde till en uppgörelse, Daechsel skulle få prata klockan 16 i aulan efter skoltidens slut men bara inför elever i de två sista årsringarna som ansågs mogna för saken. Många samlades inklusive den tjänstledige ordinarie rektorn som tackade efteråt för intressant information. Daechsels kompromisslöshet i fängelset och elevernas stencilapparat och förhandlingsförmåga hade gett resultat. Pacifistpropaganda och information om atomkrigets effekter hade nått ut samtidigt som yttrandefriheten på skolan tagit ett steg framåt. 

Genom en sit-down aktion för att hindra polisen i dess arbete på ett av läroverken och på det andra ockupation av en rektorsexpedition och de unga teosoferna förberedde flygblad och förhandlingar värnades yttrandefriheten och radikalpacifisten fick tala inför eleverna. Samma typ av aktioner med sit-down ockupationer och kraftfulla påtryckningar  mot skolledningen för att öppna för yttrandefriheten ses allmänt som grunden för hela 1960-talets uppror bland ungdomar och studenter. Men då är det studenternas aktioner för yttrandefrihet på Berkleyuniversitetet i USA 1964 som påstås vara den första för denna typ av uppror.

Fem unga teosofer startade 1961(??????) aktionen 100 000 barn som skulle få stora verkan i hela Sverige och bli till en form för solidaritet som spreds till hela Norden. Med Roland von Malmborg som 16-årig ordförande och Jan Fjellander, Christer von Malmborg, Margareta Homstedt och Jan Rosenblom som övriga styrelsemedlemmar och en växande skara medhjälpare drogs en massaktion på 110 av Sveriges gymnasier igång till stöd för hjälp åt befriade områden i Algeriet under kriget mot Frankrike. (Planerades aktionen och/eller genomfördes den före eller efter befrielsen?????) Det blev upptakten till den mest omfattande årliga solidaritetsaktionen i Norden som fortfarande genomförs i masskala spridd i de flesta nordiska länder som genom åren samlat in hundratals miljoner kronor till tredje världen. Lokala liknande initiativ hade funnits men utan det direkta stöd till tredje världen och inte heller landsomfattande som de unga teosofernas initiativ blev. Algeriet hade en ställning som motsvarade Kosovos inom Jugoslavien och var alltså en del av Franska republiken och inte en koloni. Under ett inbördeskrig som eskalerade kraftigt efter Romfördraget 1957 då EU bildades dödades 1 miljon människor fram till befrielsen 1962. 

På Lidingö allmänna läroverk hade Jan Fjellander fått med sig sin klass i ett fadderbarnsprojekt där hela klassen hjälpte ett barn i Hongkong. Han tog kontakt med ordföranden för Lutherhjälpen Åke Kastlund som också bodde på Lidingö för att fråga om det behövdes mer hjälp. Vid denna tid saknade Röda halvmånen resurser för att få fram mat till tusentals barn i Algeriet som flytt från fransmännen (var fanns barnen, på gerillakontrollerade områden eller utanför landet????). Det räckte med 5 öre om dagen för att rädda ett barn över svältgränsen. Med syftet att få ihop pengar till mat för en dag åt hundra tusen barn satte kampanjen igång. Ett studiepaket stencilerades med både praktisk information och motiv för aktionen som alla bladades på TUG möten. Det skickades ut till 1 500 skolor med sådant som morgonbönsföredrag, information hur man öppnar ett skolkonto, lista för de som samlade in pengar i en klass och introduktionsbrev från Lutherhjälpen.

60 miljoner ett-öringar samlades in på de 110 svenska skolorna. Det var betydligt mer än hjälporganisationerna hade räknat med som skulle ta hand om de insamlade medlen. Aktionen blev en succé som nästa år överlämnades av TUG till Sveriges elevers central organisation, SECO som fördubblade insamlingsresultatet som återigen gick till Algeriet. Sedan spreds idén till övriga nordiska länder som Operation Dagsverke. Det är fortfarande Nordens främsta massaktion för solidaritet som genom åren samlat in hundratals miljoner kronor till tredje världen, bara i Finland samlades in 12 miljoner kronor och i Danmark 5,5 miljoner kronor och sammanlagt 40 miljoner kronor i hela Norden till stöd för Sydafrika 1985, i Norge samlade Operasjon Dugnad in 28 miljoner kronor till Amnesty 1990.

De unga teosoferna tillhörde en religiös riktning med ursprung i den bengaliska renässansen på 1820-talet. Av européer och indier utvecklades mot slutet av 1800-talet en sorts närmast ekumenisk religiös filosofi med tro på reinkarnation som ett inslag. Enstaka ledare inom teosofin ställde sig tidigt starkt upp för Indiens befrielsekamp, andra utvecklade föreställningar om esoteriska vita brödraskap som senare blev allmängods i new age rörelsen. Rörelsen hade god förankring i både Indien och Europa vilket gjort att de unga teosoferna tidigt kom i kontakt med antikoloniala tankar och skeenden i tredje världen. 

1955 startade Gudrun Fjellander TUG som tillsammans med sin bror Jan Fjellander och deras kusiner Roland och Christer von Malmborg blev mycket aktiva i föreningen. Den första solidaritetsverksamheten TUG startade var insamling till tibetanska fadderbarn i Indien 1959 som drivits i landsflykt av kinesiska förtrycket av Tibet. Tidigt på 1960-togs TUG aktivister initiativ till alltfler och alltmer politiska aktioner. De deltog i bojkotter mot Sydafrika och hade ANC:s generalsekreterare Duma Nokwe på besök på möte i de unga teosofernas grupp 1963. När de svartas parti i Zambia utestängdes från alla tryckerier inför valet 1964 organiserade TUG aktivister tryckning och insmuggling av de svartas valpropaganda genom den nystartade organisationen Interaction. Fyrfärgstryck gjordes i Sverige medan propaganda i svartvitt stencilerades på UNIP partiets apparater i Zambia med hjälp av insmugglade elstenciler gjorda i Sverige. De internationella kontakterna i alla väderstreck var starka och ledde till både lokalt och globalt engagemang. 

Vapenvägran engagerade många i TUG. Efter kontakter med kväkarna deltog Roland von Malmborg på ett möte i Tollare 1961 om att bilda en fredskår. Det fortsatte med ett arbetsläger under sommaren som senare mynnade ut i start av volontärverksamhet. TUG-aktivister blev senare först i Sverige som vapenvägrare som fick göra sin tjänst hos fredsorganisationer. Några var och andra blev vegetarianer. De började intressera sig för miljöfrågan 1961-62 före begreppet miljö och Rachel Carsons epokgörande bok Tyst vår givits ut. Protestkulturen utvecklades inte minst genom sjungandet som i gruppens anda av självtillit hjälptes fram av en med stencilering och egen inbindning av Roland von Malmborg producerad sångbok som kom i en första upplaga 1963. 

De unga teosoferna var med på atommarscher och i sittstrejkerna mot atomvapen framför USA:s och Sovjets ambassad och blev misshandlade av polis som högg in med sabel i protestplakaten. I det tidiga 1960-talet fungerade TUG som en samlingsplats för tidens alla samhällsfrågor öppen åt alla håll för aktivister och samverkan. Motståndet var ibland stort. Roland von Malmborg skrev i sin studentuppsats 1962 att obelisken på Trafalgar Square hade anfrätts mer av luftnedsmutsning under 50 år i London än vad den påverkats sammanlagt under 5 000 år i Egypten. Läraren läste upp påståendet inför klassen som exempel på vanvettighet och uppsatsen underkändes. Pådrivande för miljöintresset i TUG var vegetarianismen som syskonen Fjellander var uppväxta med och som de flesta övriga medlemmar efter viss tvekan övertog. Te och vegetariska mackor var både grund för maten och ekonomin, den som inte hade med sig en smörgås fick betala 1 krona vilket var grunden för porto- och kopieringskassan. 

TUG-aktivisterna verkade främst som individer eller genom nystartade grupper som Kampanjen mot atomvapen, KMA. Miljöintresset var svårare att hitta nytänkande organisationer för, de existerande begränsade sig till naturvård eller hälsokost. Den mest breda miljöboken som getts ut vid denna tid var Djävulsdansen skriven av tysken Günther Schwab 1958 och utgiven på svenska 1960. Boken omfattade allt från giftanvändning till buller och vattenproblem och saknade motstycke i en tid när ordet miljö ännu inte uppfunnits i sin nuvarande betydelse som samlingsbegrepp för människans naturomgivning. Schwab hade också grundat Världsförbundet för mänskligheten, som senare visade sig ha flera nazister som initiativtagare. Världsförbundet grundade sin livssyn på antroposofin, en utbrytning ur teosofin startad av Rudolf Steiner som genom sin praktiska verksamhet som Steinerskolor och biodynamisk odling har fått stort stöd i Tyskland och andra länder men som i Världsförbundet med tiden fått en alltmer högerextremistisk falang. I Sverige fanns några enstaka medlemmar i denna organisation. Förgreningar fanns in i svenska hälsokoströrelsen där det fanns både praktiskt inriktade spridare av vegetarisk mat och miljövård till kopplingar till nazister. Vid denna tid var intresset mycket begränsat för miljön inom andra politiska miljöer även om Centerpartiet, Sveriges Kommunistiska Parti och Socialdemokraterna tog en del begränsade initiativ. De etablerade riksdagspartierna trodde på utvecklingen och kommunisterna på industrialismens välsignelser under arbetarkontroll. Långt före samtliga andra partier antog det nationalsocialistiska Nordiska rikspartiet ett miljöprogram redan 1963.

TUG-aktivisternas solidaritetsengagemang fick utlopp i den nystartade organisationen Interaction som var en uppföljare av 100.000 barn. När de svartas parti i Zambia utestängdes av de vita från alla tryckerier inför valet 1964 organiserade unga teosofer och vänsteraktivister tryckning och insmuggling av de svartas valpropaganda genom den nystartade organisationen Interaction. Fyrfärgstryck gjordes i Sverige medan propaganda i svartvitt stencilerades på UNIP partiets apparater i Zambia med hjälp av insmugglade elstenciler gjorda i Sverige. Interaction hann dock inte genomföra så många flera aktioner utöver att man träffade Martin Luther King när han fick Nobels fredspris 1963. Interaction efterträddes snart av nya solidaritetsinitiativ där de unga teosoferna också var pådrivande.

Men TUG aktivisterna kunde lika gärna delta i ärevördiga gamla föreningar som Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen som att starta egna nya solidaritetsorganisationer. Att det var unga teosofer som låg bakom många nya initiativ märktes dock aldrig utåt. Medan det utåtriktade arbetet skedde i olika andra organisationer och aktioner så vidmakthölls bredden i frågorna och mycket av den kulturella sammanhållningen på regelbundna TUG möten. Här kunde alla frågor diskuterades när man inte sjöng en blandning av protestsånger och folksånger från hela världen.

Gandhis globala inflytande

TUG hade en central roll i att föra in idéer från Indien och vara värdar åt aktivister i den globala rörelsen inspirerad av Gandhi. Han inspirerade flera internationella folkrörelser. Norden fick tidigt kontakt och var ibland pådrivande i flera av dessa.

•	Samarbete mellan Gandhi och danska kvinnliga missionärer för att bygga upp ett nationellt program med folkbildning i Indien för kvinnor och män från 1917 och framåt.
•	Internationell solidaritet med befrielsekampen i Indien. Ellen Hørup i Danmark startar den internationella samordningen av kommittéer runtom i Europa 1930. 
•	Starten av frivilligt biståndsarbete på jämbördiga villkor med lokalbefolkningen och den internationella arbetslägerrörelsens intresse för tredje världen med början från Europa 1934 och från Norden på 1950-talet.
•	Ickevåldskamp med civil olydnad för fred som Världsmedborgarrörelsen och antiatomvapenrörelsen inspireras av under 1950-talet.

Men särskilt okänd och central vid decennieskiftet 1960 var Gandhis fredsarmé. Idén att ingripa som en ”levande mur” enligt Gandhis tankar för att hindra konflikter hade väckts på 1930-talet men inte lett till några större resultat. Efter kriget fick idén om att ickevåldsaktivister skulle ingripa förnyat intresse. 
•	En första brittisk grupp med fyra personer av ”Frivilliga för Internationell utveckling” sändes iväg till Egypten när Storbritannien och Frankrike angrep landet 1956. 
•	En mer omfattande aktion genomfördes för att hindra franska atomvapenprov i Sahara 1959-1960. En internationell grupp av afrikaner, européer och amerikaner samlades i Ghana varifrån tre grupper sändes ut i öknen in i Franska Västafrika för att få stopp på provsprängningarna. De hade stöd av omkringliggande afrikanska staters regeringar. Alla greps av fransk militär. Men stödet växte genom att grupper i Frankrike och på andra håll spred kunskap om aktionen. En All-afrikansk konferens sammankallades i Ghanas huvudstad Accra för att koordinera ickevåldsaktioner för att stoppa provsprängningarna. 
•	Denna aktion följdes av fredsmarschen San Fransisco – Moskva 1960 – 1961 som organiserades av Committee for Non-violent Action, Världsmedborgarrörelsen i Sverige och flera europeiska pacifistorganisationer. 
•	Committee for Non-Violent Action seglade med båtar in i Provsprängningsområden i Stilla havet för att stoppa atombombstesterna där. 

Dessa aktioner mynnade ut i bildandet av Världsfredsbrigaden 1961. Den startades på förslag av War Resisters International på dess möte i Indien 1960. Förslaget var att ”internationalisera Shanti Sena idén” vilket betyder fredsarmé. Gandhis efterföljare hade i Indien med hjälp av fredsarméer lyckats ingripa för att hindra våldsamma etniska konflikter och avväpnat banditer. Brigaden bildades på ett möte i Libanon 1961 och hade en sektion för Asien, en för Europa och en för Nordamerika. Ett träningscenter etablerades i Tanzania 1962 men en planerade frihetsmarsch för att med ickevåld ingripa i konflikten kring de svartas frigörelse i grannlandet Zambia behövdes inte när befrielserörelsen fick övertaget. I Indien ingrep en multinationell Världsfredsbrigad i konflikten mellan Indien och Kina och mötte fientliga reaktioner hos både den indiska och kinesiska regeringen. Den sista aktionen som en multinationell Världsfredsbrigad genomförde var en seglats med båten Everyman III vars besättning hamnade i de unga teosofernas hem i Saltsjöbaden. Aktionen var en uppföljare av antiatombombsprotester som genomförts i Stilla havet mot USA provsprängningar. Denna form för fredsarmé som gnom att vara en levande mur säker ingripa i konflikter fick uppföljare redan 1966 för att hindra Vietnamkriget och har sedan fått allt vidare spridning. 

12. Kristna, hedningar, unga och arbetare mot apartheid

Våren 1960 bröt solidariteten med Södra Afrika fram i Danmark, Norge och Sverige. Folkrörelserna var pådrivande men oftast gamla etablerade organisationer och personer i ledande ställning i samhället som tog ansvar och organiserade både politisk opinion och praktiskt solidaritetsarbete. Till en början var alltså solidariteten med Sydafrika mer ett uttryck för en alternativrörelse inom etablerade organisationer än en ny folkrörelse. Den hade inte i början av 1960-talet samma fristående oppositionella karaktär som antiatomvapenrörelsen där en ny organisering och nya arbetsformer spelade den dominerande rollen. 

Rörelsen för solidaritet med Södra Afrika hade avgörande betydelse för att skapa bred uppslutning bakom antirasism och kravet på befrielse från kolonialismen och beredde marken för krav på global rättvisa. Det var också i frågan om Södra Afrikas befrielse som det starkaste nordiska samarbetet utvecklades i början av 1960-talet.

Grunden för humanitärt solidaritetsarbete startade med engagemang för svarta studenter i Sydafrika och länder i Afrika och Asien i allmänhet. När apartheidregimen kom till makten 1948 var en av dess första åtgärder att avskaffa stipendier för svarta studenter. Den icke-rasistiska National Union of South Africa Students (NUSAS) startade då en kampanj för att samla medel till en fond för svarta studenter och bad om internationellt stöd. Sveriges Förenade Studentkårer samlade mellan 1950 och 1958 in över 25 000 kronor till denna fond i början delvis genom bloddonationer.  Norsk Studentsamband beslutade 1953 att inkludera Sydafrikanska svarta studenter i utbytesprogram med tremånaders stipendier för studier i Norge. Fram till 1959 hade bara två studenter inbjudits till studier i Norge när programmet utökades till att omfatta tre års stipendier, samma år som Sydafrika stängde alla universitet i landet för nya svarta studenter. Stödet till studenter skulle bli inledningen till ett mycket omfattande nordiskt stöd för humanitära ändamål till Södra Afrika. Mer än i något annat nordiskt land beredde skribenter i Sverige som DN:s chefredaktör Herbert Tingsten och författaren Per Wästberg vägen för detta engagemang. Men framförallt av missionären Gunnar Helande som oförtrutet sedan 1941 publicerade artiklar och böcker mot rasförtrycket och beredde marken för Tingstens resa i Sydafrika. Den gentemot kyrkan vanligtvis mycket kritiske Tingsten fick en annan hållning när han träffade Helander, åtminstone till kyrkan i Sydafrika. Missionären kunde efter Tingstens besök notera till sin förvåning i kollektboken ”Bidrag från en svensk hedning. 1 000 Kr.”

Tillbaks i Sverige fick Helander ofta bedriva en ensam kamp som ensam antiapartheidaktivist efter att han förklarades vara oönskad i Sydafrika och blev präst i Sverige 1957. Men han blev inbjuden att tala på folkhögskolor, universitetsförningar, kyrkor, till socialdemokrater och folkpartister och andra håll, ibland fick han hålla två tal om dagen. Sydafrikanska delegation reagerade tillsammans med högerextremister och organiserade spridning av stencilerade flygblad i hans församling i Karlskoga där pastorn anklagades för att vara en kommunistisk agent anställd av Sovjetunionen för att underminera den kristna civilisationen i Sydafrika. Förföljelserna fortsatte mot den stridbare prästen. Helanders föreläsningar spelades in och sändes till Utrikesdepartementet i Pretoria. De kallade på svenska affärsmän så att de kunde lyssna på dem i förhoppningen att de kunde utnyttja sitt inflytande för att få stopp på kritiken. 1959 uttalade den avgående diplomatiska svenske representanten Alexis Aminoff att de svenska kritikerna inte skulle tas på allvar. Den svenska pressen gick upp i limningen och krävde hans avsked. När hans efterträdare hade sin första konversation med den sydafrikanske utrikesministern ägnade denne diskussionen enbart åt svensk press i allmänhet och Helander i synnerhet. Den svenska pressen påstods vara den mest illvilliga mot Sydafrika i hela världen. Dessutom kunde sydafrikanska regeringen lägga fram bevis för att Helander hade varit medlem i nazistpartiet och hade varit en ofta sedd gäst på nattklubbarna i Johannesburg.

Politiskt lades den radikala grunden till stöd för befrielsekampen i Afrika i kommunisternas antiimperialism och tidiga stöd till kampen mot de vitas kolonialism av färgade folk. Det manifesterades inte minst genom världsungdomsfestivalerna från 1947 och framåt där många sydafrikanska ANC-ledare och tusentals nordiska ungdomar deltog. Den kombinerades med radikalpacifisternas aktivistkultur som i fria afrikanska stater fått en allierad i aktioner mot atombombsprov i Sahara och genom fredsbrigader i Gandhis anda började ingripa för att lösa konflikter avskaffa koloniala förhållanden på flera håll i världen.

Politiskt grundades bredden i Algerietfrågan. Front Liberacion National (FLN) startade den väpnade befrielsekampen 1954 samma år som Frankrike förlorade kriget mot vietnamesernas befrielsekamp. 1957 tilltog striderna i Algeriet och det avslöjades att fransmännen torterade tillfångatagna FNL-aktivister. Samma år beslutade nordiska socialdemokratiska studentföreningarna att uppmana sina moderpartier att försvara det algeriska folkets rätt till självbestämmande. De krävde dessutom att algeriska studenter som hindrades av franska myndigheter från att delta i högre undervsining skulle tas emot av nordiska universitet, något som snart också skedde särskilt i Sverige och Norge. Inte bara socialdemokratiska men också kommunistiska, liberala och centerns ungdomsförbund drev den algeriska befrielserörelsens sak. I december 1959 blev Sverige det första västlandet som röstade för Algeriets rätt till självbestämmande i FN. Det var ett radikalt skifte gentemot tidigare politik som fick avgörande betydelse också för inställningen till befrielsekampen i Södra Afrika. Sverige avvaktar inte längre FN-beslut om avkolonialisering som kommer senare utan går nu i täten för politiskt stöd för befrielsekamp. För en generation politiskt intresserade ungdomar fungerar Algerietkriget som en väckarklocka och uppväcker ett intresse för att den rådande världsordningen är förtryckande.

Genom stödet till Algeriets befrielsekamp fick både socialdemokratiska och folkpartistiska politiker direktkontakt med Nordafrikanska ledare i Tunisien och Marocko och senare Algeriet som fungerade som en bro till befrielserörelser i Södra Afrika. Den nordiske politiker som utvecklat de mest omfattande kontakterna med ledarna för befrielserörelserna i Södra Afrika var folkpartisten David Wirmark. Han började sitt engagemang i den internationella studentrörelsen World Assembly of Youth, WAY, som startats som alternativ till WFDY efter kommunisternas maktövertagande i Tjeckoslovakiet vilket ledde till splittring i många internationella organisationer. WAY hade medlemmar också från kolonialländer och hade i sina stadgar målet att ”stödja och uppmuntra nationella ungdomsrörelser i icke-självständiga länder i deras kamp för att uppnå självstyre.” 1951 deltog Wirmark som representant för SUL på ett WAY möte i USA i kommissionen om rasdiskriminering. 1958 blev han ordförande för organisationen och en pådrivande kraft i kampen mot apartheid med många, långvariga och tidiga kontakter med flera av befrielserörelsernas ledare som Joshua Nkomo från Zimbabwe, Oliver Tambo från Sydafrika, Kaunda från Zambia och Nyerere från Tanzania. Kontakterna blir allt tätare på flera nivåer. Signe Höjer deltar på en all-afrikansk kongress i Ghana 1958 där många av befrielsekampens ledare träffas i det första landet som blev fritt. Fria fackföreningsinternationalen med Arne Geijer som ordförande, tillika också ordförande för svenska LO, uppmanar 1959 till konsumentbojkott i samverkan med ANC och brittiska antiapartheidrörelsen. 

I Norge gav 1959 studentkåren i Oslo, Bergen, Trondheim och Ås bidrag till att studenten Hans Beukes från Namibia skulle kunna studera i Norge vilket finansierades tillsammans med ett bidrag från utrikesdepartementet och Oslo universitet. Strax före sin avresa fick han passet taget i beslag av sydafrikanska myndigheter vilket skapade stor uppmärksamhet i Norge. Illegalt lyckades Beukes lämna Sydafrika senare och kunde anlända 11 september i Oslo. Där framträdde han inför Det Norske Studentersamfund innan han reste vidare för att framträda inför FN:s Sydvästafrikakommitte. På studentmötet i Oslo antogs ett uttalande som fördömde apartheidregimen och krav ställdes på norska staten att driva Beukes sak både i FN: generalförsamling, FN-organ och gentemot den sydafrikanska staten. Det Norske Studentersamfund tog också initiativ till bildandet av en Sydafrikakommitté med stöd från personer som representerade alla politiska inriktningar. Målet var att informera, internationellt protestera mot den sydafrikanska regimens förtryck av den afrikanska majoriteten, organisera insamlingar för offer till apartheid och undersöka möjligheter för en bojkott att sydafrikanska varor. När kommitten lanserades 26 oktober 1959 stöddes den av riksdagsledamöter från samtliga partier och även Biskopen i Oslo och Norges mest kände författare Tarjei Vesaas. Huvudtalare på Studentersamfundet var Gunnar Jahn, ordförande för Nobelfredspriskommittén och f.d. riksbankschef som kallade sydafrikanska ledarna för ”nazi-inspirerade statsmän”. Han blev ordförande för kommittén styrelse där också andra ledande personer som högerpartisten Albert Nordengen, senare borgmästare i Oslo och en lång rad professorer ingick. 

Men till skillnad från i Sverige hade ingen missionär tagit initiativet i kampen mot apartheid. Den svenske missionären Gunnar Helander var förhållandevis ensam i sitt ställningstagande bland missionärerna. Han fick kritik från både utan att det gjorde offentligt från svenska kyrkans blivande biskop i Sydafrika och särskilt från en läkarmissionär i den Svenska Alliansmissionen som fick stor spridning på sin kritik av Helander i svensk press. Ledaren för den omfattande svenska missionen i Zimbabwe Arvid Albrektsson skrev 1952 att 

”falsk idealism och massiv okunskap om den verkliga situationen har bestämt mycket av den svenska kritiken mot raspolitiken både i Sydafrika och Kenya. … Afrikanens brist på ansvarskänsla, tillsammans med hans iögonfallande klumpighet när det gäller organisation[och] hans brist på system i allt han företar sig, bildar naturligtvis ett stort hinder på hans väg mot den eftersökta jämlikheten med den vite mannen.”

När Albrektsson valts till biskop för svenska kyrkan i Zimbabwe 1959 skrev han direkt efter undantagstillståndets införande och fängslandet av de nationella rörelsernas ledare och aktivister:

”nu kända fakta är att extrema nationalistiska partier i Centralafrikanska Federationen har blivit alltmer aktiva, infiltrerat en större mängd icke-politiska föreningar. De har också till en växande grad och med alltmer trotsig oförskämdhet hållit sina rasbröder i terror genom skräck och hot. Det är nu uppenbart att att de inte drog sig för att uppnå sina mål genom öppet våld och att de i Nyasaland hade utarbetat en terrorplan som […] skulle ha [lett till] dödandet inte bara av européer utan också av många inom deras egen ras. Det är också uppenbart att en del av deras inspiration bakom denna våldets politik har kommit från utanför federationens gränser. [Dock,] genom ett bestämt och välplanerat ingripande lyckades myndigheterna i tid begränsa de fatala konsekvenserna.”

Efter att ha besökt Zimbabwe i mitten av 1961 gav biskop Bo Giertz i Göteborg sin syn på saken:

”Ett folk är inte verkligen moget för demokrati så länge som en majoritet tror på att den bästa vägledningen inför viktiga beslut är att slakta en ko och se hur inälvorna sprids ut.”

Men svenska kyrkor spelade också en stor roll i att föra ut budskapet från den framväxande nationella befrielserörelserna. Swedish Mission Convent Church (Svenska missionsförbundet?) gav 1960 ut Ndabaningi Sithole verk om afrikanska nationalism ett år efter att den kom ut på engelska, en bok som kom att bli klassisk och gjorde Zimbabwes kamp för frigörelse känd i Sverige.

De norska missionärerna som hade en stark ställning i Sydafrika sedan 1844 höll tyst till skillnad från Helander. Det som gjorde att kyrkan så småningom i stora delar världen blev en ledande kraft i kampen mot apartheid berodde inte minst på att apartheidpolitiken när den infördes 1948 grundade sig på bibeln. Under 1950-talet började konsekvenserna bli allt tydligare vart apartheidpolitikens separata utveckling för olika ”raser” ledde till. Förtrycket av svarta befolkningen ökade och blev mer brutalt. Men för missionärerna upplevdes ofta hotet från befrielserörelsen större än från den vita regeringen. Agøy refererar till hur dessa i publikationer från Norska Missionsällskapet ger uttryck för att svarta nationalister är under inflytande från ateistisk kommunism och att ett krig pågick i Afrika mellan kommunister och kristendom. Om inte de kristna stod starka i den konflikten skulle alla missionärer sändas tillbaka till Europa. Den norska missionen avhöll sig från att ha kontakt med svarta nationalister och omnämnde ingen av dem i sina rapporter med undantag av ordföranden för ANC, Albert Luthuli som var allmänt erkänd som biskop och en stark kristen röst. Om de stora konfrontationerna och den växande svarta oppositionen mot apartheid rapporterade man inte hem vilket påverkade norsk opinion som hade missionärerna som närmast enda källa till sin syn på situationen i Sydafrika. Desto mer betonade man problem med svart hedendom och zuluernas traditionella kultur. Missionärerna hoppades på en gradvis förändring på samma sätt som många liberala vita i Sydafrika där civiliserade svarta skulle integreras i det vita samhället.

En av orsakerna till att missionen kunde avstå från att engagera sig var den lutherska läran om två riken, där det ena tillhör gud och det andra den världsliga makten. Av tradition har den lutherska kyrkan avstått från att blanda sig i politik och överlåtit detta åt sekulära myndigheter. Detta tog sig uttryck under 1950-talet på så sätt att apartheidfrågan skildes åt i två delar. På den ena sidan var apartheid som ideologi rasism och stod i konflikt med en korrekt tolkning av bibeln. Det var en fråga för kyrkan. Å andra sidan var apartheid som politik så länge som den inte ingrep i kyrkans interna angelägenheter en fråga för regeringen. 

Under en tid påverkades inte kyrkan av apartheidpolitiken men 1953 skedde ett stort ingrepp. En skollag infördes som tog ifrån missionskyrkorna rätten att bestämma över undervisningen om de inte finansierade skolorna själva. Eftersom norska missionen inte hade tillräckligt med egna medel för att driva skolorna stod valet mellan att lämna över skolorna till regeringen eller att stänga dem. Norska missionen valde att lämna över skolorna till regeringen. De var oroade för att apartheidideologin nu skulle bli grunden för undervisningen för de svarta barnen men tycktes oroa sig än mer för att barnen inte skulle få lära sig luthersk katekism. När regeringen intygade att missionärerna var välkomna att fortsätta sin religiösa undervisning lugnade protesterna ner sig.

1957 ville regeringen med tvång förflytta zuluerna på missionsstationerna vida marker där de fått bosätta sig. Detta var en del av bantustanprogrammet som gick ut på att segregera befolkningen och som nu skulle genomföra att missionsstationernas farmer blev vitt land som beslutats redan 1913 och 1936. De norska missionärerna försökte igen lösa frågan på ett sätt som inte skulle skada missionen. Ledaren för norska missionen var inte så oroad för bantustanpolitiken som att ”deras” zuluer kunde behålla sin lutherska tro om de förflyttades. Om de kunde förflyttas till samma plats kunde det t.o.m. bli en förbättring eftersom de nu var rätt utspridda på flera farmer. Frågan kunde inte lösas eftersom regeringen inte kunde hitta någon passande mark för zuluerna från norska missionsfarmer.

Mot slutet av 1950-talet fick missionärerna bevittna apartheidpolitikens ökade brutalitet. De fortsatta att undvika öppen protest då de var rädda för att detta skulle äventyra den norska missionens verksamhet. Men de hittade andra vägar:

”Olikt andra vita inbjuder vi svarta som gäster i våra hem, och vi  försöker alltid visa dem hänsyn och respekt vilket de inte har blivit bortskämda med. Vi använder oss av många vägar för att få dem att förstå att vi är oberoende vittnen till vad som pågår, på rasfronten också. Vi försvarar dem och vi försöker hjälpa dem när de behandlas illa, vi försöker påverka de vita som vi känner att se på svarta mindre fördomsfullt …vi har en stor roll som brobyggare, vi skapar kontakt och förtroende över rasgränser, till nytta för kyrkan och de svarta som folk.”

Den som uttryckte sig så väl var en av de yngre missionärerna Andreas Løken på norska missionens årsmöte i Sydafrika tidigt 1960 där apartheid stod på dagordningen. Han fortsatte sitt föredrag:

”vi norska missionärer i Sydafrika ser alla med sorg och – concern – på apartheidlagstiftningen och dess praktik som vi har bevittnat nyligen. Och vi – recognise – att apartheididealen  inte är kristna och roten ligger i fördomar och rädsla hos de vita.”

De norska missionärernas reaktion på föredraget vara att göra det till sin gemensamma ståndpunkt och sända det till högkvarteret i Stavanger. Ledningen för norska missionssällskapet frågade om tillåtelse att publicera det vilket de fick. En ny era i norska kyrkans hållning till apartheid var inledd. 

I Sverige hade studentkåren vid alla fyra universiteten redan 1958 garanterat insamling av 7 500 årligen fram till 1964 för att finansiera en sydafrikanska svart student, i Lund utsträckte universitetet stödet till att omfatta en student till. SFS påverkade också utrikesminister Undén att i sitt årliga tal till FN:s generalförsamling ta upp frågan om den förvärrade situationen för sydafrikanska studenter. 

Men det var inte studenterna som startade organisationer i Sverige särskilt inriktade på Sydafrika. 20 september 1959 startade Fonden för Rasförtryckets offer i Sydafrika på initiativ av författaren Per Wästberg och prästen Gunnar Helander inspirerade av liknande brittiska initiativ. De fick stöd av folkpartiets ledare Bertil Ohlin, förre socialdemokratiske finansministern Ernst Wigforss, chefredaktörer för liberal och socialdemokratisk press, professor Torgny Segerstedt,  biskop Gert Borgenstierna och författarna Eyvind Johnson och Harry Martinsson. Men till skillnad från i Norge ställde ingen högerpartist upp och den enda tidning vars chefredaktör avvisade deltagande var högertidningen Svenska Dagbladet. På samma sätt som Tingsten hade Wästberg åkt till Södra Afrika och skrivit en artikelserie om apartheid och befrielserörelser som publicerades både i Sverige och Finland. Det började i Rhodesia där hans artiklar ledde till att han kastades ut ur landet för att hamna i Sydafrika. Där kom han på kort tid kom i kontakt med motståndet mot apartheid. Wästberg utgav 1960 böckerna Förbjudet område om Rhodesia/Zimbabwe och På svarta listan om Sydafrika som spreds i stora upplagor, den andra i närmare 80 000 exemplar, den först i 90 000 exemplar i Sverige och en kvarts miljon internationellt. I boken om Zimbabwe beskrevs för första gången koncentrationslägren där aktivisterna i den nationella befrielserörelsen sattes som fångar.

1960

Marken var förberedd när Sydafrikas polis möter en fredlig demonstration mot passlagarna i Sharpeville med kulor. 69 demonstranter dödades vilket väckte omedelbara reaktioner. I Norge utropade LO 28 mars till en sorgens dag och många byggnader som norska missionen huvudkontor i Stavanger hade flaggan på halv stång. Den redan beslutade publiceringen av norska missionärernas ståndpunkt mot apartheid kom lägligt strax efteråt och mottogs positivt i Norge men mötte inga reaktioner från Sydafrika. De norska biskoparna sände en hälsning till stöd för missionärerna och Norska missionssällskapet tog på sitt årsmöte i juni för första gången mot apartheid. I Danmark fördömde socialdemokratiske utrikesministern Jens Otto Krag apartheid för första gången i folketinget. 

I Danmark, Norge och Sverige genomförde LO och kooperationen en bojkott av varor. I Danmark genomfördes den som planerat med stor succé inte minst som politisk propaganda under två månader. I Sverige förlängs den redan i januari beslutade bojkotten från två månader till fem och ledde till en minskning av importen av frukt med 25 procent. Ledande industridirektörer med intressen i Sydafrika kallade LO och KF för ”oansvariga”. I Finland fick bojkotten knappast någon uppslutning alls. I Norge varade bojkotten fyra månader. Den hade brett stöd med undantag av fiskeindustrin som varnade LO att de skulle begära ekonomisk kompensation i händelse av bortfall av exportintäkter och rederinäringen som också blev oroad tillsammans med Norges Handels og Sjøfartstidende och högertidningen Morgenbladet. Den mest framträdande kvinnliga högerpartisten, Berte Rognerud, stödde bojkotten som många andra norska konservativa gjorde fast mer i tysthet. Socialister kräver att bojkotten ska fortsätta till dess att apartheid är avskaffats. Resultatet blev i Norge en drastisk minskning av fruktimporten med 95 procent vilket hängde samman med att fackföreningarna lyckades övertyga fruktgrossisterna att bryta ingångna avtal och avstå från import under bojkotten. Det långsiktiga resultatet av bojkotten blev omtvistat. Inom kort tid är handeln med Sydafrika tillbaka på den tidigare nivån eller har ökat i både Norge och Sverige. Svenska LO bedömer i sin verksamhetsberättelse att bojkotten haft en folkbildande effekt. Apartheid har blivit känt långt utanför intellektuella kretsar.

Internationellt blir FN:s resolution om avkolonialisering särskilt betydelsefull. På förslag av Sovjetunionens statsledare Nikita Chrustjov antogs i december 1960 en deklaration som skulle bli vägledande för en bred politisk mobilisering i Norden och få efterföljare i andra internationella organisationer som Världskyrkorådet. Deklarationen uttalar att:

”förtryck av folk av främmande makt, dominans och utsugning är en förnekande av mänskliga rättigheter, [som] är i strid med FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna och ett hinder för främjandet av världsfred och samarbete.”

Under 1960 som FN utropat som Afrikaår kunde 17 tidigare kolonier ta säte i FN som självständiga stater. Men i Södra Afrika mötte befrielsen stort motstånd från Portugal och vita kolonister i Sydafrika och Centralafrikanska federationen. 

Det aktiva FN-engagemanget under generalsekretare Dag Hammarskjölds ledning i Kongo bidrog till ökad kunskap om den komplexa situationen i Afrika. Från juli 1960 till juni 1964 bidrog Sverige med 6 300 soldater till FN:s fredsbevarande styrkor som främst kom att inriktas mot utbrytarprovinsen Katanga under Tshombe som hade stöd av franska och belgiska officerare och legosoldater från bl.a. Sydafrika.

Sharpevillemassakern bidrog också till ett starkare engagemang från arbetarrörelsen. Omedelbart inbjuds afrikaner som bor i Norden eller är gäster att tala på möten. För första gången har socialdemokraterna en internationell avdelning i sin 1:a maj demonstration i Stockholm. I täten går Kanyama Chiume från Malawis kongressparti sida vid sida med statsminister Tage Erlander. Med och sprider glädje och förnyelse är också sydafrikanska jazzorkestern The Golden City Dixies som 1959 under en utlandsturné sökte och beviljades politisk asyl i Sverige. I Köpenhamn talade ANC:s vice ordförande Oliver Tambo i 1:a maj demonstrationen och inför 3000 arbetare på Burmeister och Weinvarvet dagen efter. Han träffade också statminister Viggo Kampmann från Radikale Venstre som samregerade med socialdemokraterna. Även i Norge gjordes köpbojkotten av sydafrikanska varor till ett huvudtema under 1:a maj i en gemensam deklaration från LO och Arbejderpartiets ordföranden Konrad Nordahl respektive Einar Gerhardsen samtidigt som regeringen Gerhardsen gjorde klart för Sydafrika att bojkotten inte hade officiellt stöd från norska staten. 

En bred samverkan mellan Södra Afrika och Norden växte fram. Ledande blir inte minst afrikanska studenter i Norden som ofta valt att komma hit för det goda rykte som Norden skaffat sig bland de svarta och ofta betalda av det stöd som nordiska studenterna själva finansierat eller politiskt varit med att genomdriva. 

I Sverige fick akademikern och sociologen Joachim Israel i Stockholm ett brev från Sydafrika strax efter Sharpevillemassakern. Det kom från Uatja Kaukuetu som påbörjat studier i Kapstaden 1957 men som tvingats avsluta dessa av ekonomiska skäl. Han hade hittat en intervju med Israel i en amerikansk tidskrift och blev imponerad av kritiken av Sydafrika och beslöt därför att skriva till Israel. Det ledde till en intensiv brevväxling mellan de två. Israel tog en mängd kontakter med universitet, organisationer och tidningar för att försöka få studieplats men också resan betald, något som visade sig särskilt svårt. Till slut ställde prästen och föreståndaren för Birkagården i Stockholm, Curt Norell upp. Under skärtorsdagsmässan i Storkyrkan tog han upp kollekt för Kaukeutu. Resultatet blev bättre än förväntat och snart kunde det som blev till Skärtorsdagskommittén mot Rasförföljelser i Sydafrika med Israel, Norell, Anna Greta Gustavsson och Mats Kihlberg som medlemmar bjuda in de första ledande nationalisterna från det svarta Afrikas befrielserörelser till Sverige. Kaukeatu var vice ordförande i den namibiska befrielseorganisationen SWANU som samarbetade med ANC och föreslog att Charles Kauraisa skulle bli den andre studenten som kom till Sverige för de pengar som skärtorsdagskommittén samlat ihop. Plats vid Stockholms och Lunds universitet kunde ordnas men svårare var det med resedokument för de två svarta aktivisterna. Efter kontakter med brittiska antiapartheidrörelsen, brittiska myndigheter, Socialistinternationalen och intygande av biståndsministern Ulla Lindström startade namibierna resan utan pass med hjälp av missionären Barbro Johansson i Tanzania. Det ledde till de första mer bestående kontakterna mellan socialdemokraterna och befrielserörelserna i Södra Afrika.. 

I Danmark är det Mellomfolkelig Samvirke som 1960 startar insamling av medel för offer för apartheid,  vilket senare leder till bildandet av paraplyorganisationen Sydafrikafonden, en dansk avdelning av den brittiskbaserade Defence and Aid Fund. 

1961

Utöver humanitärt stöd växte organisationer som arbetade mer politiskt. 1961 bildades i Sverige  en bred nationell organisation, Svenska Sydafrikakommittén, SSAK, med stöd av liberala och socialdemokratiska ungdomsförbundet och ekonomiska bidrag från fackföreningsrörelsen med Skärtorsdagskommittén för rasförtryckets offer som pådrivande. Den spred information och organiserade ekonomiskt stöd till de som drabbats av apartheidpolitiken. På 1:a maj 1961 uttrycker Tage Erlander den ökande solidaritetskänsla som upptar den svenska politiken efter genombrottet med stödet till Algeriets frigörelse från Frankrike: ”Om de fattiga folken blockeras från att vinna sin frihet och om vi misslyckas med att gemensamt stödja dem kommer vi att få se en framtid som karakteriseras av ökade klyftor mellan rika och fattiga nationer, ständiga kriser och ökad risk för en global katastrof.” Nordiska liberala studentföreningen med Hadar Cars som ordförande tog upp det krav som Etiopien och Liberia drev till den högsta juridiska instansen inom FN, Haagdomstolen. Där krävde de afrikanska staterna att Sydafrikas mandat över Namibia skulle ses över. Det ställde sig liberalerna bakom och krävde dessutom att kontrollen över landet skulle överföras göras internationell och att Sydafrika utsattes för ekonomiska sanktioner till dess att kravet uppfylldes. Svenska Sydafrikakommittén tog också upp frågan på ett offentligt möte med Charles Kauraisa från SWANU som huvudtalare. I Danmark bildas Apartheidkomitteen efter mönster från Kampagnen mod Atomvåpen med fredsaktivisten Carl Scharnberg som en av medlemmarna. 

Det kom alltfler svarta studenter till Sverige som Bill Modise från ANC 1961 som genast började skriva artiklar i svensk press. Dessa afrikanska studenter spelade en viktig roll både som talare och organisatörer av det svenska solidaritetsarbetet. Men det var inte bara som politiska aktivister och mottagare av stipendier som de svarta studenterna bemöttes i Sverige. Centerns ungdomsförbund tog i början av 1960-talet initiativet till att bjuda in de svarta studenterna till svenska hem under jul och nyår vilket ledde till att vänskapsband knöts. I Norge skedde det något tidigare med Hans Beukes och i Finland senare med Nickey Iyambo som bägge var namibier och aktiva i SWAPO, den befrielsorganisation som till slut blev den dominerande och tog över SWANU:s roll. I Finland bildades YKA 1961, en avdelning inom Studenternas internationella solidaritetsorganisation World University Service som verkade för att ge studenter från fattiga länder en möjlighet att studera och gjorde Iyambos studier möjliga. Studenterna engagerade sig också för att ge svarta från Sydafrika möjligheter att studera på annat håll. World University Service(WUS) i Danmark, Norge och Sverige startade 1961 en gemensam insamling till Påven Pius XII universitetet i Basutoland och gav ut en bok med bidrag från FN:s generalsekretatare Dag Hammarskjöld och brittiske historikern Basil Davidson.

Närheten växer också till Södra Afrika när de sydafrikanska lagarna drabbar svenska sjömän och en författarinna. För brott mot lagen mot omoral dömdes flera svenska sjömän till piskstraff efter umgänge över rasgränsen 1960-61 vilket väckte stora protester i pressen och fördömelse i riksdagen av statsminister Erlander. Den populära författarinnan Sara Lidman greps tillsammans med den unge svart Peter Nthite när polisen trängde in i hennes lägenhet i Johannesburg i februari 1961. Hon anklagades också för brott mot lagen om omoral med maximalt straff på 7 år i fängelse och tio piskrapp. Lidman var i Sydafrika för att skriva om ”den så kallade fria världens förträfflighet” och hade kontaktat den förbjudna ANC vars ungdomsförbund Nthite tillhörde. Efter svenska regeringens påtryckningar släpptes Lidman och när hon kom ut ur landet lades också anklagelserna mot Nthite ned. Affären väckte mycket stor uppmärksamhet även i Sydafrika där Lidmans försvar av sin förbindelse med den yngre Nthite sågs som mycket spektakulärt. 

Nordbor blir centrala i Afrika på liknande sätt som afrikaner blir centrala i Norden. I Tanzania växer en miljö fram som tar hand om politisk flyktingar från Södra Afrika. Hit kom SWAPO:s ledare Sam Nujoma och 100 andra befrielsekämpar på flykt efter Sydafrikas repression av demonstrationerna i Old Location i Namibia, ”studenter” som paret Marja Liisa och Lloyd Swantz hjälper med kläder, bröd och senare ett hus. En stark framtidsoptimism växer fram i den nordiska kolonin i Tanzania melan personal på ambassader, i biståndet och missionärsorganisationer som långt innan hemmabasen ändrar politiken på privat initiativ upprättar kontakt med befrielserörelserna som under denna period börjar sin militära kamp i Angola, Mozambique och andra länder i Södra Afrika. 

Särskilt central var missionären Barbro Johansson som tidigt blev medlem i nationalistpartiet TANU vilka nu kommit till makten efter att britterna lämnat landet. 1961 var Johansson på besök i hemlandet Sverige när Nyerere som nu var tanzanisk president var på besök i Europa och behövde någonstans att ta vägen några dagar. Han passade på att göra en privat resa till Johansson som också passade på och tog kontakt med sin studentkamrat Erlander från Lund. Nyerere hamnade på så sätt hos statsministern och Olof Palme på Harpsund mitt i diskussionerna om avkolonialiseringen, utveckling och hur den svenska biståndepolitiken skulle utformas. 1962 blev Johansson tanzanisk medborgare och senare minister i Tanzanias regering i ett liv där hon fortsatt kombinera undervisning med politik.

I Finland var Mikko Juva central. Han var ordförande för Finska Missionssällskapet och blev senare ärkebiskop. Finland hade sedan 1870 starka kontakter med Owamboland i Sydvästafrika eller som det efter självständigheten kom att heta Namibia. Här hade den finska lutherska missionen upprättat Ambo-Kavango kyrkan som var den dominerande i området. Med återkommande stöd till bland finska skolbarn och befolkningen i övrigt var därför Owamboland en av de mest levande kontakterna för finländare med tredje världen i ett land som i övrigt hade föga handel med dessa länder och saknade både koloniala och traditioner som Danmark och Sverige eller kontakter genom sjöfarten som Norge. 

1961 hade alltfler rapporter kommit in från de finska missionärerna om ociviliserat beteende och falska anklagelser framförda av obildade infödingar. Därför beslöt Finska missionssällskapet att göra en inspektionsresa till området där Juva deltog. Owamboarbetare och nationalister som bildat befrielserörelsen SWAPO hade skapat oro genom att protestera mot det Sydafrikanska herraväldet. 

Sydafrika hade fått mandat av Nationernas förbund att administrera Namibia efter att Tyskland fick avträda sin koloni efter första världskriget. Sydafrikanernas fortsatte tyskarnas förtryck av lokalbefolkningen mot mandatets villkor om att göra det bästa för invånarna. 1922 flygbombades Owamboland när invårna gjorde uppror mot de nya härskarna vilket ledde till att Nationernas Förbund tog upp frågan. Svenske statsministern Hjalmar Branting presenterade sedan som ordförande för rådet en rapport för Nationernas förbund som trots att konflikten ansågs vara allvarlig och bottnade i en hård regim så skulle inget göras åt saken: ”Rådet för Nationernas förbund kan inte, enligt min syn, uttrycka något slutgiltigt ställningstagande om konfliktens karaktär.” Flygbombningarna mot skyldiga civila ignorerades helt i rapporten och istället kunde Sydafrika fortsätta behålla sitt mandat. Sverige intog samma koloniala attityd som kolonialmakterna.

Mikko Juva hade en annan hållning. Förståelsen i Finland för vikten av en nations självständighet fanns i alla politiska läger med frigörelsen från Ryssland 1917 och dess våldsamma konsekvenser med inbördeskrig i färskt minne. Redan 1959 när den förste namibianske biskopen Leonard Aula kom till Finlands på sitt första besök sökte Juva förklara att det från hans synvinkel var förståligt om namibierna önskade självständighet. 

”Jag hade en diskussion med honom och berättade att här i Finland, i säkerhet och öppet, att Finland under många århundranden stått under främmande makt, först svenskarna och sedan ryssarna, men när tiden var mogen och vi hade fått bättre utbildning, och det historiska läget uppstod då vi kunde utropa vår självständighet, då gjorde vi det. Och jag är ganska säker på att någon gång i framtiden så kommer ert land att kunna uppnå detsamma. … Jag talade om Owambos – de arbetar alla förstås för Guds rike men också för Sydvästafrikas framtid. Så det var i sådana allmänna ideologiska termer jag talade till honom, men Aulas reaktion var förskräckelse.”

Före resan till Finland hade biskop Aula fått noggranna instruktioner och förhållningsorder av myndigheterna. Han måste lova under ed framför polis i en rättssal att inte säga någonting negativt om den sydafrikanska myndigheten. Juva hade inte förstått vilken svår situation han satte biskopen från Afrika i vid en tid då varken finska kyrkan eller dess partner i Syd såg befrielse som något för en realistisk nära framtid. 

Under inspektionen i Owamboland fann Juva att studenterna på lärarseminarier var särskilt intresserade av frågor om kolonialism, nationell självständighet och kommunism. Juva som var en kristen teolog med en familjebakgrund som var starkt kritisk till kommunismen fann sig därför som föreläsare i dessa ämnen inför en publik som förvånat tog till sig att någon från en äldre generation så öppet kunde diskutera vad som betraktades som förbjudna ämnen. Inspektionen ledde fram till en stor respekt för mycket av det arbete som missionen genomförde i området med dess många omedelbara problem. Att de flesta missionärerna fortfarande bar på auktoritetstro och lydnad gentemot myndigheter inklusive den sydafrikanska kunde bara förändras genom tålamod och riktlinjer för att inte blanda sig i politik men noga följa vad som hände och etablera kontakt med befrielserörelsens ledare. Snart nog började de yngre missionärerna att etablera täta kontakter med SWAPO. Många av dess ledare utbildades på de finska missionsskolorna och flera fick smugglas ut med missionärernas hjälp när den sydafrikanska repressionen ökade.

I Sydafrika var situationen känslig för kyrkorna. I december bjöd Världskyrkorådet in alla sina åtta medlemskyrkor i Sydafrika till en konferens vid Cottesloe i Johannesburg tillsammans med medlemskyrkor från andra delar av världen. Inga lutherska sydafrikanska kyrkor var då medlemmar men det fanns både anglikanska och holländsk-reformerta kyrkor från Sydafrika som var med och kom till mötet för att diskutera den kritiska politiska situationen. Spänningarna mellan den eneglsk-språkiga anglikanska kyrkorna och de reformerta var stor. De reformerta hade stött apartheidpolitiken sedan 1948 och hade segregerade församlingar. De engelsk-språkiga i princip var emot apartheid och rassegregerade församlingar även om geografisk etnisk segregering ofta i praktiken ledde till att de församlingarna var segregerade också. Ändå lyckades man enas om ett uttalande som syntes ta avstånd från apartheid och uttryckte att alla har samma rättighet att äga land och delta i regeringen. Men efteråt utsattes de reformerta kyrkorna för hård kritik och flera delegater till mötet gjorde nya tolkningar av uttalandet. 1961 beslöt holländsk reformerta kyrkan att dra sig ur Världskyrkorådet och från samarbete med anglikanska kyrkan i Sydafrika. Det skulle ta tre decennier innan kyrkorna kom på talefot igen i Sydafrika och någon från Världskyrkorådet kunde sätta sin fot i Sydafrika. En väg för påverkan stängdes. Men andra öppnades istället. 

Särskilt aktiv blev Lutherska världsrådet där de nordiska kyrkorna var mycket stora, med den svenska kyrkan som den största medlemskyrkan av alla i hela världen. Ledaren för norska kyrkans råd för ekumeniska och internationella relationer bjöds av Lutherska världsrådet att besöka Lutherska kyrkorna i Sydafrika 1962 för att se om de kunde påverkas till en öppnare hållning. I dessa församlingar var ofta tyskättlingar många och de stod den holländska reformerta kyrkans synsätt nära. Mycket tålmodigt arbete skulle komma att behövas för att ändra hållningen hos kristna i hela världen. Under kommande år skulle nordiska statskyrkorna både genom Lutherska världsrådet och Världskyrkorådet bli alltmer aktiva i antiapartheidarbetet. 

Politiskt etablerades i Sverige tidig kontakt mellan politiker både från socialdemokraterna Folkpartiet och Centerpartiet med befrielserörelserna. Det gjorde att man engagerade sig i politiska konflikter kring avvecklingen av de vitas herravälde. Band knöts till samtliga nationella ledarskap inom den Centralafrikanska Federationen som bestod av territorierna Malawi/Nyasaland, Zimbabwe/Södra Rhodesia och Zambia/Norra Rhodesia.. Den förste som talade på en första majdemonstration i Norden som representant för afrikanska nationella rörelser var Kanyama Chiume som var en ledande kraft i All-African Peoples´ Conference och Malawi Congress Party. Malawis befrielserörelse var särskilt radikal och red på stämningarna efter kravaller 1959 där polisen sköt ihjäl 20 malawier. De koloniala myndigheterna reagerade på oroligheterna med att utlysa undantagstillstånd i alla tre territorierna, gripa ledarna för nationella rörelser och förbjöd befrielseorganisationerna. Frigörelsekampen fortsatte och kontakterna med dess ledare. David Wirmark från Folkpartiet hade mött Joshua Nkomo från Zimbabwe redan 1958 och Per Wästberg skrev ett porträtt av befrielseledaren Kenneth Kaunda i Zambia 1959.

Kampen hårdnade också i andra delar av Afrika. Det var inte bara i Centralafrikanska federationen och Sydafrika som svarta demonstranter sköts ihjäl. I Guinea-Bissau dödade portugisisk polis 50 strejkande hamnarbetare i Pijiguiti i augusti 1959. I Namibia hade sydafrikansk polis i december 1959 skjutit ihjäl tretton personer i Windhoek som motsatte sig tvångsevakuering. I Angola kulminerade en rad övergrepp i massakerna i Catete i juni 1960 där över 30 demonstranter dödades och 200 lemlästades av portugisiska soldater. Slutligen i juni 1960 mejades 500 obeväpnade demonstranter ned av portugiserna i Mueda i Norra Mocambique. 

Utan andra utvägar startade afrikanerna ett befrielsekrig i Södra Afrika som varade närmare 30 år. Det började i Angola i februari-mars 1961 när MPLA attackerade fängelset i Luanda beväpnade med klubbor och knivar i ett försök att frita sina fängslade ledare samtidigt som FNLA inspirerade folkliga uppror i de norra provinserna. Som hämnd massakrerade portugiserna ett okänt antal afrikaner i Luandas slum, en metodistmissionär rapporterade att han personligen kände till 300 döda. I den hårda kampen som följde skulle motsättningarna inte bara finnas mellan nationalister och portugiser i Angola utan också mellan olika befrielserörelser. Snart skulle andra följa efter. Under Amil Cabrals ledning startade PAIGC en politisk mobilisering av bönderna i södra Guinea-Bissau kombinerat med civil olydnad och sabotageaktioner. I februari 1961 kapade också den portugisiske sjökaptenen Henrique Galvão kryssningsfartyget Santa Maria i Karabiska havet i protest mot kolonialväldet och den fascistiska regimen i Portugal. 

Kontakter med Sverige uppstod tidigt. Redan i juli-september 1961 genomförde den liberala tidningen Expressen insamlingen Angolahjälpen till stöd för flyktingar från Angola som kommit till Kongo. Insamlingen skedde på uppmaning av Conference of Nationalist Organizations in the Portuguese Colonies, CONCP. 4,5 ton mediciner samlades in, i huvudsak penicillin, som överfördes till flyktingarna av MPLA. En förfrågan ställdes samma år till Expressen om samma medicinska stöd till PAIGC som verkade i Guinea-Bissau från Amilcal Cabral som var generalsekretetare för CONCP men utan resultat. PAIGC var ännu okänt i Sverige och även i andra delar av världen. 

Men kunskapen om läget i de portugisiska kolonierna Angola och Mocambique i Södra Afrika ökade betydligt i samband med insamlingen. Inför insamlingen lanserade Expressen i mars 1961 artikelserien Afrika inifrån redigerad av journalisten Anders Ehnmark. Här kunde afrikanska ledare som Marcelino dos Santos från Mocambique ge en afrikansk syn på situationen presenterad som ”. Artikelserien i Expressen följdes av flera böcker där ytterligare röster som den kvinnliga poeten och nationalisten Noémi de Sousa från Mocambique kom till tals och João Cabral från portugisiska kolonin Goa i Indien kunde skriva om rasförtryck och terror bakom myten om Salazar. Svenskar som Ehnmark, Per Wästberg, Sven Hamrell och Sven Öste som 1961-62 gav ut flera böcker som Angola-Mocambique och den politiska antologin Afrikaner om Afrika.

Direktkontakterna var flera. Folkpartisten David Wirmark hade tidigt etablerat kontakt med ledaren för FNLA, Holden Roberto. Sven Öste och Anders Ehnmark tog sig ner på plats i Kongo där MPLA verkade bland flyktingar och sökte också ta sig in i Angola men nådde bara gränsen. Öste fick hjälp av den unge MPLA befälhavaren Thomas Ferreira och lyckades få ut honom ur fängelse när kongolesiska myndigheter trakasserade honom vid gränsen. Strax efter svenskarnas besök mördades Ferreira av Holden Robertos gerillagrupp som gick in för att döda MPLA ledare. Det första befrielsekriget i Södra Afrika kom att bli synnerligen brutalt och de svenska reportrarna kunde vittna om ofattbart hat och blind skräck bland sårade och svältande flyktingar som sökte undkomma den portugisiska motoffensiven. Som svar på upproret på landsbygden där uppskattningsvis 300-500 portugiser och 1 500 angolaner dödats startade portugiserna en urskiljningslös straffaktion där även områden dit upproret inte nått bombades. Innan oktober hade mellan 20 000 och 50 000 angolaner dödats och 150 000 flytt landet. 

Den moderata tidskriften svensk tidskrift hade läget klart för sig. Redan innan upproret skrev man att Angola karakteriserades av välstånd och tillfredställelse olika situationen i så många andra länder i Afrika. Förhållandet mellan svart och vita beskrevs som utmärkt och invånarna är för tillfället helt ointresserade av politik. Efter upproret i Luanda skrev redaktören Erik Anners som 1963 blev moderat riksdagsman att det var ”häpnadsväckande” att större delen av svensk press var ”beredd att tro på anti-kolonial propaganda styrd av Sovjetblocket.” För att låta den portugisiska sidan komma till tals upplät Anners tidskriften åt den irländske militäre instruktören vid Portugals militära akademi. Han menade att de flesta afrikanska folk levde ett vilt och primitivt liv där en stam attackerad den andra och fäder åt sina egna barn i kannibalistiska orgier. Portugal hade förstått att sådana folk inte hade förmåga till självstyre. Problemet var att kommunister, terrorister och häxdoktorer som agiterade medan ”skriande horder av infödingar” genomförde ”orgier av kannibalism.”

Denna mest extrema form för kolonial propaganda kritiserades inte bara av socialdemokratiska och liberala tidningar men också en del konservativa. Men generellt skull den konservativa pressen och Moderaterna mot den växande svenska opinionen för stöd för nationellt självständighet och majoritetsstyre i Södra Afrika. 

Intresset för motstånd mot den fascistiska kolonialmakten Portugal ledde till mer än Angolahjälpen. Studentföreningar i Åbo, Göteborg, Lund och Stockholm, Verdandi i Uppsala och Norge med hjälp av Expressen bjöd Galvão på en föreläsningsturné i Norden. Det väckte stor uppmärksamhet, inte minst för att han vägrades inresevisum av svenska myndigheter som menade att han var en ”pirat” och ifrågasatte om det kunde finnas något i Portugal som var motiv nog för hand handlingar. Omfattande protester ledde dock till att Galvão släpptes in i landet och kunde tala inför stora skaror runtom i Norden. När han inför 1 000 personer i Uppsala deklarerade att han ”inte var någon pirat, men hedrad av titeln” möttes han av stormande och hjärtliga applåder. Men efter det uppblommade intresset i samband med att befrielsekriget startat i Angola 1961 föll de portugisiska kolonierna snart i skymundan till förmån för läget i övriga Södra Afrika.

Folkpartister var också aktiva i att stödja det liberala partiet i Sydafrika. Under 1961 besökte företrädare för partiet Sverige för att söka stöd. Deras argument var inte minst att stoppa Sydafrika från att ”driva mot en blodig katastrof som kunde leda till […] kommunism.” Ledande folkpartister men också socialdemokrater och personer i den partipolitiskt neutrala nystartade Sydafrikakommittén skrev under på appellen Stödaktionen för Liberala Partiet i Sydafrika. På grund av risken för repressalier mot partiet i Sydafrika offentliggjordes dock inte appellen. Den cirkulerade istället privat vilket gjorde att appellen inte fick stor verkan varken ekonomiskt eller politiskt. Det var fortfarande ANC fortsatte attrahera det största intresset även om landets ledande tidningsredaktörer skrivit under appellen som förklarade att liberal partiet var ”den bästa vägen” för att avskaffa apartheid. Den bestående effekten av Stödaktionen blev dock en annan. Hittills hade svensk press med början hos Expressens Ivar Harrie  i slutet 1940-talet betonat rashat, rasförtryck och rasstrid i Sydafrika och avstått från att falla in i Sydafrikanska regeringens ständiga definition av allt motstånd mot apartheidregimen som kommunism. Den studentpolitiska internationella organisering där socialdemokrater och liberaler funnit varandra i viljan att knyta kontakt med befrielserörelser var ett alternativ till organisering där också kommunister kunde vara med även om antikommunismen inte alltid gjordes helt tydlig. Men från och med det sydafrikanska liberala partiets eftertryckliga påminnelse om hotet från kommunismen blev det allt vanligare att både press och ledande Sydafrikaaktivister gjorde detsamma. ”Vem ingriper först i Sydafrika: FN eller Chrustjev?” var Expressens vinkling på temat. Hotet från kommunismen var och förblev ett uttalat eller outtalat hot i bakgrunden för startandet av organisationer och olika ansträngningar att bekämpa apartheid och stödja befrielsekampen.

I Sydafrika var situationen skärpt. Efter Sharpevillemassakern förbjöds ANC. Prästen Gunnar Helander tog då initiativ till att 34 svenska riksdagsledamöter nominerade Albert Luthuli, ordförande för ANC till Nobels fredspris 1961. Detta togs mycket väl emot i Norge där priset delas ut. Luthuli satt under sin tid som ordförande sedan 1952 ofta i husarrest men var ändå i tät kontakt med ANC och ledningen av strategin för bojkotter, civil olydnad och andra former för icke-våldslig kamp. Den norska nobelfredspriskommittén gav Luthuli fredspriset 1961 som han kunde motta 10 december efter problem med utresetillståndet vilket han till slut fick efter påtryckningar från bl.a. USA. Hoppet stod till att valet av Luthuli skulle kunna främja icke-våldsliga metoder i konflikten. Det hoppades också Luthuli i sitt tacktal samtidigt som han påminde om kampen mot fascismen under andra världskriget då folk i Europa hade startat väpnade motståndsrörelser för att bryta nazismens och fascismens rasarrogans och herrefolksmentalitet. Han gjorde klart att ANC skulle fortsätta kampen till slutlig seger för demokratiska rättigheter åt alla. 

Strax efteråt inledde ANC en ny period i kampen med Nelson Mandela som pådrivande kraft. En militär gren av ANC, Umkhonto we Sizwe startade en sabotagekampanj 16 december 1961. Icke-våld som princip ersattes med minimum  av våld som princip. Välriktade sabotage mot regimen ingick nu i strategin och även begränsat våld mot statens polis och militär ansågs kunna vara nödvändigt. Ställda inför ökad förföljelse och en regim som inte visade någon vilja till eftergifter såg ANC ingen annan utväg. Icke-våldsmetoden hade använts i Sharpeville med många döda och sårade och den egna organisationen förbjuden. Det gick inte att föra kampen i Sydafrika mot de vita på samma sätt som i Indien mot britterna var ANC:s motvilliga slutsats. Även medlemmar i liberala partiet i Sydafrika och andra organisationer startade grupper som började göra sabotageaktioner vid samma tid. 

1962

Medan kampen skärptes i Södra Afrika så stod den vid en korsväg i Norden. Utvecklingen i Sverige kom att bli pådrivande. I sitt verk om Sverige och Sydafrikas befrielse skriver Tor Sellström:

”1962 var de flesta beståndsdelarna av den framtida svenska solidaritetsrörelsen för Sydafrika på plats. En uppsjö skrivna rapporter om situationen i landet var tillgängliga på svenska språket och inflytelserika intellektuella hade gått från ord till handling och bildat den första anti-apartheidorganisationen. Ungdomen, studenterna och kyrkorna var aktivt involverade, både hemma och internationellt, och fackliga och kooperativa rörelser hade genomfört en första bojkottkampanj. Ledande politiker från regeringspartiet och den liberala oppositionen hade lagt sina namn till upprop mot apartheid och Sydafrika hade blivit ett stående inslag på de traditionella 1 majdemonstrationerna. Politiskt aktiva studenter från Södra och Sydafrika hade välkomnats till Sverige, direkta kontakter hade etablerats med den politiska oppositionen i Sydafrika och ANC hade uppnått en etablerad position i svensk opinion. Men den socialdemokratiska regeringen var emot alla radikala initiativ mot apartheidregimen och Moderaterna förblev tysta. I svenska affärskretsar försvarades vid samma tid ekonomiska förbindelser med Sydafrika, medan marginella högerextrema element uttryckte stöd för apartheid.”

Situationen hade likartade drag i de övriga nordiska länderna. Det skulle krävas ett omfattande arbete för att ändra på denna avvaktande politik. Det började 1962 med tre möten i Sundsvall, Århus och Oslo och en kampanj till stöd för det nationella partiet UNIP i Zambia. I Sundsvall hade 900 elever på läroverket i början av 1961 beslutat att sätta av 1 krona per månad och elev för universitetsstudier åt en sydafrikansk student. I september samma år organiserade eleverna en Operation dagsverke med samma ändamål vilket resulterade i 14 000 svenska kronor vilket var tillräckligt för att täcka tre års studier vid ett svenska universitet. Initiativtagare var Tom Nässbjer, en socialdemokratisk medlem av det lokala elevrådet. Han fick i uppdrag att kontakta Sydafrikakommittén som föreslog Namibianen Zedekia Ngavirue, en ledare inom SWANU, som mottagare av stödet från eleverna. Eleverna i Härnösand, Piteå och Örnsköldsvik följde snart Sundsvallsexemplet. 

Men eleverna i Sundsvall gick också längre. På ett möte i slutet av januari 1962 uppmanade det lokala elevrådet till bojkott av sydafrikanska varor och ”adopterade” även Ngavirue som snart skulle komma till Sverige. Elevrådet motiverade sitt bojkottkrav  med den Sydafrikanska republikens aggression mot icke-vit befolkning och riktade specifika krav mot den egna skolbespisningen: ”de som är ansvariga för upphandling för skolorna i Sundsvall ska fr.o.m. nu bojkotta sydafrikanska produkter, som Outspan apelsiner och marmelad av KOO-märket.”

När Ngavirue några dagar senare besökte skolan för första gången upprepade han kravet och fick av den lokala konsumföreningen beskedet att sydafrikanska frukt aldrig mer skulle dyka upp i skolor i Sundsvall. Ngavirue var imponerad av eleverna. I sitt tal på läroverket framhöll han:

”Vi har frågat FN om hjälp med anledning av problemen för svarta i Sydafrika. Vi har vädjat till individuella nationer och organisationer över hela världen och vi har fått mer eller mindre starka uttalanden om sympati till svar. Ni, ungdomen i Sundsval, är de första som jag mött som gör mer än att prata. Ni har handlat. … Det är handling som vi i Sydafrika behöver. En ekonomisk bojkott är det mest effektfulla vapnet just nu. Det slår mot boerna och inte mot de svarta. De svarta är redan förslavade och har inget att förlora.”

Det var 22 grader minus när Ngavirue var i Sundsvall. Överväldigad av mottagandet sa han att han inte visste att de kunde ”komma så mycket värme från så mycket kyla”.

ANC stärkte också sin diplomatiska aktivitet. I mars 1962 bjöds den sydafrikanske exilförfattaren Ezekiel Mphahlele av SFS och Akademikerhjälpen till att tala för studenter i Stockholm, Umeå och Uppsala. Mphahlele hade utfärdat ANC:s första uppmaning om bojkott vid All-African Peoples’ Conference i Accra 1958 som han nu upprepade. Bojkottuppmaningen mottogs väl. En månad senare kunde ANC-ledaren Oliver Tambo rikta samma krav när han delade plattformen med finansminister Ernst Wigforss på 1 maj demonstrationen i Göteborg med 2 500 deltagare. 

Samma månad kunde Kenneth Kaunda inbjuden av socialdemokraterna få till stånd omfattande stöd till sitt parti UNIP i Zambia på initiativ av unga folkpartister. Situationen i Centralafrikanska federationen påkallade uppmärksamheten. Kenneth Kaundas United National Independence Party UNIP tog kontakt både med socialdemokraterna och folkpartiet för att få stöd till utbildning för zambier som behövdes om man lyckades införa majoritetsstyre. 

När Kaunda bjöds till Sverige av Socialdemokratiska partiet skedde det vid en avgörande tidpunkt. Protesterna mot de vitas styre växte nu också i Zambia och 27 zambier hade dödats av polisen i samband med kravaller. De vita i Zimbabwe sökte hindra att det ekonomiskt värdefulla Zambia med sina koppargruvor bröts ut ur federationen och därmed inte kunde fortsätta vara en ekonomisk mjölkkossa åt de vita i Zimbabwe. Därför var rösträtt för de svarta i Zambia ett hot. Britterna hoppades på att behålla makten åt de vita genom att söndra och härska. I Kongo pågick med stöd av västmaktsintressen ett krig för att bryta loss de rika södra delarna Katanga med dess gruvor från det övriga fattiga landet under Tshombe ledning. I Zambia som gränsade både till Katanga och Zimbabwe hoppades de vita på splittring av de svarta genom att främja konkurrenten till Kaundas UNIP, African National Congress i Zambia som hade täta band med Tshombe. Men i oktober 1962 skulle val hållas med separata listor för de olika raserna. Under sitt besök i Sverige fick Kaunda stöd av liberal ungdom. Björn Beckman från folkpartiets studentförbund tog initiativ till en insamling till UNIP. Rhodesiakampanjen som den formellt kallades lanserades genom en appell i Dagens Nyheter och andra tidningar 3 juni 1962. ”.. vi kan inte sitta tyst och bevittna en ny algerisk tragedi veckla ut sig inför våra ögon. Vårt bidrag behövs omedelbart. Bara några månader återstår till valet.” 

Insamlingen fick stöd av personer från alla partier utom moderaterna och ledande tidningar utom högerns. Rhodesiakampanjen representerade på så sätt en bred opinion i Sverige. 

Det var mycket ovanligt att en offentlig insamling organiserades i Sverige till stöd för ett särkilt parti inför ett val i ett annat land. Reaktionerna blev också starka i Storbritannien i Södra Afrika. I brittisk och sydafrikansk press spekulerades om störningar i relationen mellan Storbritannien och Sverige och att kampanjen kunde bli en praktik som kunde vändas mot Kaundas parti och Sverige självt. Särskilt stark var reaktionen från de vitas styre i Zimbabwe och svenska affärsintressen i Centralafrikanska federationen. Atlas Copco Rhodesia  chef klagade till svenska konsulatet i Salisbury och meddelade att sex kunder ”hade blivit synnerligen irriterade över den svenska aktionen till stöd för subversiva element i Norra Rhodesia.” Valet ledde till en koalitionsregering mellan UNIP och ANC med Kaunda som minister för sociala och kommunala verksamheter. Förhandlingar startade omedelbart med britterna för att få till stånd en grundlag mindre baserad på raspartiskhet. 1963 bjöds Kaunda in igen till Sverige, denna gång av Folkpartiets ungdomsförbund och Svenska studenters FN-förening. När nyheten nådde regeringen bjöds han omedelbart in till ett möte med sin motsvarighet, socialminister Sven Aspling. Trots att många svårigheter kvarstod på vägen mot självständighet för Zambia och Kaunda inte ledde en regering mottogs han som en statsman, en av Afrikas ”mest nobla” ledare när han kom direkt från bildandet av Organization of African Unity, OAU. Han fick inte bara möta en regeringsmedlem och ungdomar utan också företrädare för industrin, biståndet, och framträda i radio, TV och en fullpackad aula på Handelshögskolan i Stockholm. Insamlingen ledde till den förhållandevis låga summan 60 000 kronor men markerade ändå början på ett omfattande svenskt stöd till Zambia. Rhodesiakampanjen blev också en orsak till att Folkpartiet tillsammans med Centerpartiet tidigt började stödja nationella befrielserörelser. Efter nya val i januari 1964 där Interactions svenska unga teosofer och vänsteraktivister smugglade in UNIPs valpropaganda kunde Kaundas parti erhålla 55 av 65 platser i parlamentet och i oktober 1964 blev Zambia fritt. I Zimbabwe skulle konflikterna bli hårdare och kvarstå länge.

Men inte bara Kaunda kunde räkna med gott stöd från både folkpartister och andra. ANC-ledaren Tambo hade också goda kontakter med folkpartisten David Wirmark, generalsekreteraren för WAY som hade SUL som sin svenska kommitté. På initiativ av SUL tog WAY:s generalförsamling i Århus i juli 1962 upp Sydafrikafrågan. Enhälligt antogs en resolution om att de nationella komittéerna skulle:  

- Upprätta effektiva ekonomiska och diplomatiska sanktioner och införa ett vapenembargo för Sydafrikanska republiken.
- genomföra en kampanj … för att göra FN:s resolution om ekonomiska sanktioner mot landet bindande för alla FN:s medlemstater; och
- stödja med alla tänkbara aktiva medel en internationell bojkott av sydafrikanska varor. 

Centralt för den fortsatta utvecklingen blev också Afro-Scandinavian Youth Congress som hölls i Oslo i augusti 1962 under tre veckor. Deltog gjorde 225 personer varav 125 från Afrika och 100 från Norden. Från Södra Afrika kom en fjärdedel av afrikanerna, bland nordborna kom 2 från Island, 4 från Finland, 10 från Danmark, 16 från Sverige och 70 från värdlandet Norge. 

Den afro-nordiska konferensen bröt på många sätt med det mesta av outtalade regler som etablerade ungdomsorganisationer höll sig med. Majoriteten av afrikanska deltagare gjorde snart klart att de inte godkände varken turistutflykter till norska fjordar eller organisationskommitténs regel att inga politiska resolutioner fick antas. Med stöd av nordiska vänster- och liberala representanter genomdrevs den afrikanska ståndpunkten med överväldigande majoritet med 129 röster mot 29 och 11 nedlagda. För den samlade välordnade nordiska ungdomen blev kongressen något annat än de oförbindliga vänligt sinnade diskussion som många väntat sig. Norska pressen utropade till sin förfäran att ”skandinaverna är utmanövrerade” och att kongressen ”styrdes av studenter från Moskva och Prag.” Konservativa organisationer avstod från att delta i diskussionerna följda av nationella studentorganisationer. 

Av de 125 afrikanerna vistades 20 i Tjeckoslovakien, Sovjetunionen eller Östtyska demokratiska republiken medan 8 vistades i Sverige. Organisatörerna av konferensen hade brutit med kalla krigets blockeringar. I organisationskommittén ingick både högerpartiets och kommunisternas ungdomsförbund i Norge. Från Sverige deltog också kommunisternas ungdomsförbund, det socialistiska Clartéförbundet med vardera en representant, medan högern och socialdemokraterna hade fyra representanter och folkpartiets ungdomsförbund tre utöver några representanter för studentkårerna och en politiskt oberoende. Observatörer deltog både från WFDY och WAY, IUS och ISC som var ungdoms- och studentorganisationer som konkurrerade med varandra.

Kongressens syfte var att ”stärka vänskapsbanden” mellan nordiska och afrikanska studenter. Det lyckades mer än väl. Ett mycket stort antal av Afrikas senare regeringsmedlemmar för självständiga stater knöt på kongressen kontakt med varandra och med nordiska ungdomar som senare också blev ledande politiker. 

Föreläsare på kongressen var kända talare som Ben Barka från Marocko och Oliver Tambo från ANC. Tambo betonade att hans ”problem var att övertyga ungdomen om att övertyga sina regeringar och folk att det inte är sydafrikanska varor som är billiga utan afrikaners tvångsarbete.” 

Kongressens uttalande uppmanade ”de skandinaviska regeringarna att stödja kampen för frihet och grundläggande mänskliga rättigheter i Sydafrika genom 1) avbryta diplomatiska förbindelser med Sydafrikanska unionen, 2) uppmana FN att organisera världsomfattande ekonomiska sanktioner mot Sydafrika.” I en annan resolution uppmanade kongressen till ”1) avskaffande av alla förtryckande lagar riktade mot afrikaner, 2) omedelbart erkännande av demokratiska rättigheter och frisläppande av alla politiska fångar, 3) införande av totala ekonomiska, diplomatiska och kulturella sanktioner som afrikanska nationer uppmanat till i FN, 4) oreserverat materiellt och moraliskt stöd till befrielserörelser i Södra Afrika.” I en resolution fördömdes ”det militära stöd som ges till den fascistiska regeringen i Portugal av NATO.” Kongressen stödde också den pågående Rhodesiakampanjens insamling till UNIP i Sverige.

Kongressen avslutades med en demonstration med 1 000 deltagare på en eftermiddag mitt i veckan. Tambo kunde efter kongressen åka runt och möta statsministrarna i Norge, Sverige och Danmark. Det skulle dröja 25 år innan de ledande västmakterna Storbritannien och USA tog emot sådana ANC-besök.

Utvecklingen i Norden väckte förhoppningar hos ANC. Efter att ha deltagit på Svenska Sydafrikakommitténs första reguljära årsmöte i slutet av augusti såg Tambo positivt på framtiden. Det ”livfulla” mötet såg han hade en ”speciell historisk betydelse” genom att ”Det är ingen tvivel att era organisationer och folk i Skandinavien är de mest kraftfulla från synvinkeln att skrida till handling.” Kraften kunde användas för att öka ansträngningarna i Storbritannien och USA genom samarbete med antiapartheidrörelserna där. 

Men när det gällde de nordiska staternas agerande hade ANC anledning att bli besviken. I september gick ANC:s Albert Luthuli och amerikanske medborgarrättskämpen Martin Luther King för the American Committee on Africa ut med en gemensam uppmaning till handling mot apartheid. Tambo hoppades att detta skulle öppna för en koordinering av hela rörelsen mot Sydafrika och för att utsträcka den till jordens alla hörn. Svenske utrikesministern Östen Undén uppmanades av Luthuli och King att skriva under. Men appellen innehöll en uppmaning till ekonomisk bojkott vilket inte den svenska regeringen ville stödja.

Än värre för ANC var att Sverige och de andra nordiska länderna avstod från att rösta för den första FN-resolutionen som krävde att:

”Medlemsstater - enskilt eller kollektivt – 
-bryter diplomatiska förbindelser med regeringen för Sydafrikanska republiken eller avstår från att etablera sådana relationer;
- Stänger sina hamnar för alla fartyg med sydafrikanskt flagg;
- stiftar lagar som förbjuder deras skepp från att angöra sydafrikanska hamnar;
- bojkotta att sydafrikanska varor och avstå från att exportera varor, inklusive vapen och ammunition, till Sydafrika; och
- vägrar landning och transit för alla flygplan som tillhör regeringen och företag registrerade under sydafrikanska lagar.”

Regeringarna fortsatte som förut och ville inte gå till handling. En motivering var att resolutionen inte skulle kunna leda till effektiv handling. De nordiska ländernas handel med Sydafrika var så liten. Bara om Sydafrikas stora handelspartners deltog skulle en bojkott ha någon verkan. Nordiska näringslivet handlade desto mer. Trettio svenska företag planerade för en exportsatsning på den sydafrikanska handelsmässan i Johannesburg i april 1963. Ordförande för SSAK riktade kritik som aktieägare till Gunnar Engellau, Volvos direktör med begäran att företaget skulle dra sig ur och fick svaret:

”Det verkar orimligt för mig att ett privat företag ska driva utrikespolitik och avstå från att göra affärer med ett land och en marknad där Sverige har etablerat utrikes- och handelsrelationer. Volvo har bedrivit affärsverksamhet med Sydafrika sedan tolv år tillbaka, och jag anser inte det är möjligt att bedriva försäljning till Sydafrika om det inte sker helhjärtat.”

Regeringens och näringslivets hållning skulle förbli densamma långt in på 1970-talet. Bojkott av Sydafrika kom till stånd först 1986. De nordiska länderna avstod från att rösta för resolutioner i FN som krävde avbrytande av diplomatiska förbindelser och ekonomiska sanktioner. Norge hade en nyckelroll som medlem i säkerhetsrådet 1963-1964. Men istället för krav om ekonomiska sanktioner som skulle ha drabbat den norska sjöfarten så gick man in för en begränsat vapenembargo. Tillsammans med övriga nordiska länder lade man upp ett gemensamt förslag som danska utrikesministern Per Hækkerup lade fram för FN:s generalförsamling i september 1963. 

Förslaget väckte kritik i Sverige där DN menade att det var ett recept för missförstånd. Genom att sätta dialog istället för press på sydafrikanska regeringen öppnade det för att få motsatta effekter mot vad som önskats. Sydafrika inbjöd genast de nordiska regeringarna till Sydafrika för att själva skaffa sig en bild av läget vilket satte dem i en dålig dager åt alla håll. Efter inbördes kontakter sände de likalydande avböjanden med hänvisning till FN:s charter. De norska sjöfartsintressena varnade utrikesdepartementet för de negativa effekterna 

”.. Mot bakgrunden av det faktum att norsk sjöfart i detta sammanhang är särkilt sårbar, önskar vi understryka att alla norska uttalanden som tjänar att sätta Norge namn i främsta linjen för kritik riktad mot Sydafrika, kommer lätt att visa sig ha skadliga effekter på norsk sjöfart”. 

Någon egen vapenförsäljning till Sydafrika hade inte Norge så man fortsatte stödja krav på vapenembargo. Detta trots att man som skäl mot att stödja krav om handelsbojkott sade att det inte var effektivt eftersom större handelspartners inte stödde kravet, ett argument som lika väl gällde vapenembargot som inte heller fick stöd av vapenexportörer som Frankrike och USA. Norge fortsatte sitt arbete med att fördröja radikala beslut riktade mot Sydafrika och gick istället i FN in för en tandlös expertkommitté där uppslutningen från stora västmakter bakom besluten sågs som viktigt. Expertkommittén fick Alva Myrdal som ordförande och lade fram sin rapport 1964 med ett huvudförslag om att alla grupper i det sydafrikanska samhället skulle bjudas in till en nationellt konvent. Om förslaget inte antogs av sydafrikanska regimen skulle mer omfattande sanktioner införas. Norska delegationen var inte nöjda med rapporten utan samarbetade med USA för att mjuka upp kraven och undvika öppningar för en framtida handelsbojkott. Ytterligare en expertkommitté tillsattes med Alva Myrdal konstaterade själv Länder i Afrika och Asien fick ensamma fortsätta den politiska kampen mot Sydafrika medan organisationer i Norden sökte fortsätta bygga en stark folklig rörelse. 

Kritiken mot den passiva hållningen skulle komma att växa. Fr.o.m. 1963 skulle många politiska organisationer ansluta sig till kravet om bojkott. Men 1962 var det ungdomen och studenterna som drev opinionen framför sig. I december samlades Svenska Sydafrikakommittén i Stockholm och elevrådet på Sundsvalls läroverk med alla ”demokratiska” lokala ungdomsförbund vilket innefattade högerns, centerns, folkpartiets och socialdemokratiska ungdomsförbundet men inte kommunisternas. Mötet kom fram till krav som sammanfattade den breda sydafrikasolidaritetens syn i slutet av 1962 i vad som kallade Sundsvallsappellen:

”- Vi stödjer en gemensam nordisk bojkott mot Sydafrika varor som planeras starta 1 mars 1963 av Sveriges Ungdomsorganisationers Landsråd och dess nordiska systerorganisationer, samt av svenska och norska sydafrikakommittéer;
- Vi vädjar till den svenska regeringen att klart uttrycka det svenska folkets åsikt om rasförtrycket i Sydafrika genom att deklarera son solidaritet med bojkottaktionen som majoriteten av FN:s medlemsstater följer;
- Vi kräver att Svenska exportföreningen seriöst omprövar sin planerade exportoffensiv gentemot Sydafrikanska republiken;
- Vi uppmanar svenska företag med dotterföretag i Sydafrika att inte använda sig av förbudet mot fackliga organisationer för att pressa ned lönerna. Det är ovärdigt av svenska företag i Sydafrika att använda sig av regimens hot om dödstraff mot strejker för att göra vinster;
- Vi vädjar till alla svenska organisationer med internationella kontakter, såsom sport och scoutrörelsen, Rotary och andra, att arbeta genom sina internationella organisationer för rasjämlikhet och för att motsätta sig apartheidregler som de används inom motsvarande sydafrikanska organisationer; och
- Vi vädjar om ekonomiskt stöd till Fonden för rasförtryckets offer.”

Solidariteten breddas också på andra sätt. Socialdemokratiska ungdomsorganisationer i Norden ordnar 1962-63 en insamling till ett ungdomscenter för TANU-partiet. I Sverige samlar SSU och Unga örnar in 330 000 kronor till Tananyikaaktionen?. Ledande unga socialdemokrater och senare ministrar som Ingvar Carlsson, Tage G. Pettersson och Lena Hjelm Wallén deltog i kampanjen och besökte Tanzania där de också kom i kontakt med befrielserörelsernas ledare.

1963

I Norge bildar 17 ungdomsorganisationer Norsk Aksjon mot Apartheid, NAMA 1963 eftersom den norska Sydafrikakommittén inte ville driva bojkottkravet. Även det humanitära arbetet stärks i Norge med bildandet Krisefondet for Sør-Afrika 1963. Initiativet har sedvanlig norsk bred etablerad uppbackning från samtliga ungdomsförbund, riksdagsmän från alla partier, ordföranden för fackföreningar och arbetsgivarnas organisationer, FN-sambandet, Amnesty och det mesta som i övrigt kan tänkas från universitet och hjälporganisationer, kristna och judiska ungdomsorganisationer m.fl.. 

I Finland bildades till en början ingen särskild sydafrikaorganisation . Istället var det Suomen Opiskeliijoiden YK-liike, Finska studenternas FN-förbund, som direkt när det bildades av främst socialdemokrater 1963 tog upp apartheidfrågan och ordnade välbesökta protestmöten 

Marken var nu förberedd för vidgade kampanjer. Den 1 mars 1963 startade i hela Norden studenter och ungdomsorganisationerna bojkott mot Sydafrika enligt den icke-bindande uppmaningen från FN:s generalförsamling och beslutet på WAY mötet i Århus. 

Det gav resultat inom några veckor i Danmark där huvudstadens konsumentförening och butikskedjan Irma gav besked om att sluta sälja varor från Sydafrika, ett exempel som snart andra följde efter.  100 av 179 folketingsledamöter skrev på ett upprop där de stödde den av DUF startade bojkotten. Pengar samlades in till Sydafrikafonden. 

I Norge drev NAMA bojkottkampanjen som stöddes av 48 stortingsledamöter från alla partier utom Høyre och Kristlig Folkeparti. Kampanjen krävde också gemensamt att regeringen förbjöd import av sydafrikanska råvaror. 

I Finland fick bojkotten mycket lite genomslag. Den backades upp enbart genom en bojkottaktion av sjömännens fackförening med den stridbare Niilo Wälläri som ordförande.  

I Sverige var det Sveriges ungdomsorganisationers landsråd som genomförde den landsomfattande bojkotten av sydafrikanska varor. Aktionen stöddes brett. SUL representerade 1,4 miljoner unga svenskar och kampanjen fick stor uppmärksamhet i tidningar, radio och TV. Upptakten till bojkottkampanjen skedde på i Stockholms konserthus med Kurt Kristiansson, ordförande för SUL, David Wirmark, generalsekreterare för WAY och Gunnar Helande vice ordförande för SSAK som inledningstalare. Huvudtalare var ANC:s generalsekreterare Duma Nokwe som var på väg till Moskva för att förhandla om stöd till ANC:s väpnade kamp med vapen och träning för gerillasoldater. I ett militant tal beskrev han den sydafrikanska kampen och varför världen måste isolera apartheidregimen. Mötet följdes av ett fackeltåg med Nokwe och SWANU:s Zedekia Ngavirue i täten till Sydafrikanska delegationen. Här lämnade man över ett protestbrev som fördömde Sydafrika som det enda land i världen som upphöjde rasförtryck till lag och kritiserade landets ekonomiska politik – ”vi protesterar mot de vitas  ekonomiska förtryck av de svarta och den ojämna fördelningen av inkomster”

Nokwes besök ledde till stor uppmärksamhet och stärkte ANC ställning. Han förklarade ANC:s hållning till våld genom att betona att situationen i Sydafrika hade tvingat ANC att överge sin icke-våldspolicy ”och jag kan intyga för er att vår ledare Albert Luthuli inte tar avstånd från det.” Det fanns inte längre ”några fredliga vägar kvar” och Sydafrika skulle ”inte få sin frihet utan ett blodigt kaos.” Nokwe tog också upp i sina tidningsintervjuer frågan om beroendet av Sovjet. Det viktigaste för ANC var att uppnå frihet och för det ”accepterar vi pengar varsomhelst ifrån.” Också stöd från Sovjetunionen accepteras ”men vi accepterar inte deras ideologi”. Det var ett mycket mer militant budskap än vad svenska folket fått höra dittills. 

Ungdomens bojkott i Sverige lyckades bättre än den bojkott som LO och KF genomförde 1960. Importen av apelsiner från Sydafrika rasade från 11,200 ton 1961 till 3,050 ton 1964. Totalt minskade värdet på importen från Sydafrika med 4,4 miljoner kronor vilket motsvarade 10 procent. Men exporten ökade med 16 procent. De svenska exportindustrierna kritiserade kraftigt bojkotten. ASEA:s direktör Vrethem gick steget längre och försvarade Sydafrika. Bojkotta Sydafrika påstod han skulle leda till blodigt kaos, riskera livet på den vita sydafrikanska befolkningen, och förstöra den mest kvalificerade utposten för civilisation i Afrika. En annan ASEA-representant, Dr. Ragnar Liljeblad, intygade i den nynazistiska tidningen Fria ord att svarta inte kan anses som människor på samma sätt som vita.  I Sydafrika väckte bojkotten mycket starka reaktioner både bland politiker och i enstaka fall avbröts kontrakt med svenska företag. 

Genom att ingen tidsgräns var satt för bojkotten utvecklades den till något mycket mer än att påverka enskilda konsumenter. Lokala aktionsgrupper uppstod runtom i Sverige på 210 platser under kampanjens första månader startade av lokala avdelningar av organisationer anslutna till SUL. Pengar samlades in till Fonden för offer för rasförtrycket samtidigt med att information spreds i stora mängder. Sydafrikanska fackliga, kyrkliga och politiska ledare bjöds ofta in till folkrörelsemöten för att hålla tal. Kontakter etablerades melan SUL och ANC samt den internationella antiapartheidrörelsen. ICA, Tempo och EPA beslutade att sluta importera sydafrikanska varor. Än viktigare var att Koooperativa förbundet med sina över en miljon medlemmar beslutade att delta i kampanjen vilket man fortsatte med fram till 1969. LO anslöt sig dock inte med hänvisning till att det krävdes ett beslut internationellt för att de skulle gå med vilket saknades till skillnad från 1960 när fria fackföreningsinternationalen beslutat om genomförandet av en tidsbegränsad bojkott. 

Det fanns dock stark sympati för den nordiska ungdomsaktionen i arbetarrörelsen. I Århus vägrade hamnarbetarna att lossa den svenska M/S Lommaren när den anlöpte hamnen med 169 ton frukt från Sydafrika till danska grossister. I Köpenhamn gjorde hamnarbetarna samma sak. I Bägge hamnarna hade Oliver Tambo talat på 1:a maj 1960 och uppmanat till isolering av Sydafrika. Inga sydafrikanska varor lossades i större danska hamnar från och med 1 juli. Till slut fick skeppet ta sig till hemmahamnen Göteborg. Där fortsatte problemen. Svenska stuvare vägrade också lossa lasten med stöd av anti-apartheidaktivister. Aktionen förklarades olaglig i bägge länderna och arbetarna hotades med straff. I Danmark fick 34 hamnarbetare i Århus och Köpenhamn böter på 35 kronor och deras fackföreningar straffades med böter på 8000 kronor i Köpenhamn och 3000 kronor i Århus. I Sverige löstes frågan genom förlikning utan att komma upp i domstol. Frukten kunde slutligen föras över till lastbil och fraktas till Danmark via färja. Nordiska transportarbetarförbundet stödde aktionerna genom ett uttalande som krävde av de nordiska regeringarna att föra kampen vidare. Organisationen föreslog att olja skulle stoppas från införsel till Sydafrika, handeln med guld och sjöfart skulle upphöra samtidigt som de diplomatiska förbindelserna skulle avbrytas.

Även inom kyrkan ökar stödet för Sydafrikas befrielse. I Norge tog för första gången de norska biskoparna upp apartheidfrågan med den norska regeringen 1963. De intygade att apartheid var i motsättning till kristendom och önskade ”att appellera till den sydafrikanska regeringen att den kristna synen på varje människas inneboende värde – med iden om broderskap och budet att älska din nästa såsom dig själv – leder till en radikal kursändring och förändring av hela raspolitiken innan det är försent.” 

I Finland ger Mikko Juva ut pamfletten Teollistunut ja teollistuva Afrikka 1962. Den råder den kristna gemenskapen att inse att det inte fanns någon väg tillbaka utan var nödvändigt att ta ställning för den afrikanska befrielserörelsen. Pamfletten pekade på tre påverkande faktorer för det framväxande moderna afrikanska samhället, europeisk nationalism, europeisk socialism och europeisk missionsverksamhet. Juva menade att befrielserörelsen inte var ett uppror mot Gud. Befrielsen lovade istället ett bätte liv för förtryckta folk i Afrika såsom Gud lovar. Kyrkans roll var att se till att rörelsen enbart accepterade ickevåldsliga sätt att göra motstånd genom att utbilda ledarna för rörelsen. Kristna skulle också alltid efterstäva försoning.

1963 förde Juva frågan till sin spets inom Finska missionssällskapet. Han föreslog för styrelsen att sällskapet skulle fördöma all rassegregering och i förtroende informera biskop Aula och missionärerna om beslutet. Idén kom från internationella kyrkliga organisationer där Juva deltog regelbundet i diskussionerna. Styrelsen var inte mogen för ett sådant beslut varpå Juva meddelade att han skulle avgå som ordförande. Då ingrep biskop Martti Simojoki med ett kompromissförslag som styrelsen kunde acceptera. Det hade liknande innehåll som Juvas förslag så han kunde fortsätta som ordförande.

Svenska studerandes stöd till afrikanska studenter som apartheidpolitiken utestängde från utbildning fortsatta att öka. 1963 fanns bara från Namibia fanns 6 studenter vid svenska universitetet tack vare egna insamlingar och påtryckningar på myndigheter. Det innebar att ungefär hälften av alla namibier som studerade i Europa och USA befann sig i Sverige. 

I Norge sker det största genombrottet för humanitärt stöd till förföljda av apartheidpolitiken. På 15-årsdagen för FN:s mänskliga rättigheter 10 december 1963 bildas Krisefondet for SørAfrika som kom att fungera som avdelning av Defence and Aid Fund med bas i London. Bakom stod Norska sydafrikakommittén, Norges FN_samband, Amnesty International, SAIH, Caritas-Oslo, Norsk flyktingråd, Afrikanska studenters förening, Det Norske Studentersamfund, En Verden, och alla partiernas ungdomsförbund. Norsk kristelige studners förening, judiska ungdomsföreningen etc. Bland de individuella stödpersonerna var ordföranden både för LO och arbetsgivarföreningen och stortingsledamöter från samtliga partier. Men Krisefondet fick förvånansvärt svårt att få stöd från norska staten till skillnad från sina danska och svenska motsvarigheter. 

En av orsakerna kan vara att redan i juli 1963 tog utrikeskommittén i stortinget initiativ till en Specialkommitté för flyktingar från Sydafrika på förslag av Aase Lionæs från Arbejderpartiet. Enhälligt föreslogs medel skulle avsättas utöver ordinarie statsbudget till en fond styrd av norska flyktingrådet, Oslo universitetet och Norsk SørAfrika komittén. Specialkommittén fick kontor hos Flyktingerådet och förväntades samarbeta med utrikesdepartementet. Därmed fick organiseringen av det humanitära stödet en annorlunda organisering än i Danmark och Norge där det integrerades med utvecklingsbiståndet och utrikesdepartementet. I Sverige fanns också en betydligt starkare förankring i folkrörelser som ledde till att det humanitära stödet blev en aktiv del i både folkrörelsernas och statens samlade politik för frigörelse av Södra Afrika. Norsk Sørafrikakommittén var i praktiken avsomnad till förmån för NAMA och Krisefondet for Sørafrika men var ensam representant för folkliga solidariteten i specialkommittén fram till 1982. I Sverige gick t.ex. stödet till studenter ofta till personer knutna till befrielserörelser vilket ledde till att en växande grupp afrikanska studenter i Sverige tog aktiv del i opinionsbildningen vilket mer sällan förekom med några viktiga undantag i Norge. Men Norge blev det första nordiska landet att ge omfattande statligt stöd som innefattade 500 000 norska kronor det första året 1963. Specialkommittén i Norge kom dock att föra en anonym tillvaro med stöd till vanliga skolor för sydafrikanska flyktingar i närliggande länder i Södra Afrika, till mindre del också till universitetsstipendier. 

1963 sker också det första direkta humanitära stödet till en befrielserörelse i Södra Afrika. Det var Nana Mahomo som genom kontakter i Sverige med Sydafrikakommittén, KF och Metallarbetarförbundet lyckades med detta. Till en början företrädde Mahomo Pan African Conference, PAC inom en allians av befrielserörelser i Sydafrika och Namibia. Efter en splittring mellan PAC och ANC fortsatte han och lyckades få Metall att skänka en Land Rover till PAC:s transport för flyktingarbetet i Tanzania och 100 brittiska pund från KF till flyktinghjälpen, bägge engångssummor. PAC ansågs dock snart bland folkrörelserna ha en alltför negativ attityd till vita vilket sågs som en fara för ett framtida icke-rasistiskt Sydafrika. PAC startade också en militär kamp som inte bara gjorde bombattentat som ANC och liberala grupper ägnade sig åt utan också använde våld mot personer vilket startade med dödandet av sju personer i början av 1963. PAC utsattes efter detta för omfattande repression och fick mycket av sitt arbete i Sydafrika paralyserat. De föll efter det första engångsstödet bort bland folkrörelserna i Sverige som intressanta att ge stöd.

I Afrika fortsatte befrielsekampen. Mest framgångar har gerillan i Guinea-Bissau. I januari 1963 startades den beväpnade befrielsekampen i landet genom attacker på militärbarackerna i Tite. Efter sex månader hade nationalisterna erövrat en stor del av kolonin och i början av 1964 vann de en avgörande seger i slaget om ön Como när 3 000 portugisiska soldater slogs tillbaka. Efter detta kunde de södra delarna behållas i gerillans grepp och halva landet administreras av PAIGC trots att Portugal satte in 30 00 soldater i striderna.

När 1963 gått till ända var grunden lagd för många decenniers solidaritetsengagemang i Norden med elever och studenter i nära samverkan med beväpnade befrielserörelser som den pådrivande kraften.

13. Nordisk politisk förnyelse

(Detta kapitel ska omstruktureras)

Det tidiga 1960-talet innebar en politisk förnyelse både till innehåll och form. Nya frågor kom fram eller fick förnyat intresse som solidaritet med folk i Afrika och Asien, jämlikhet mellan kvinnor och män och miljön. Böcker som Georg Borgströms Mat för miljarder som gavs ut 1962 börjar skapa medvetenhet om att ”fortsatt ökad tillväxt i rika västländer ökar global ojämlikhet och exploaterar global naturresurser” enligt Hilkka Pietilä, en livsmedelsexpert som 1963 blev generalsekreterare för finska FN-förbundet. Frågorna fångades upp av etablerade organisationer som facket, kooperationen och FN-föreningar. När det gäller solidaritetsfrågor var det särskilt ungdomsförbund och när det gäller miljön naturvårdsorganisationer men också kooperationen. Men det fanns också en gryende medvetenhet som förband olika frågor på ett nytt sätt som inte längre kunde inordnas i etablerade politiska ideal. Den medvetenheten fick en stark puff framåt internationellt genom Rachel Carsons bok Tyst vår 1962 där hon visade hur förgiftningen av naturen genom näringskedjorna också kom in i människan. Natur och samhälle var inte skilda åt utan måste ses i ett sammanhang, något som ledde till att ett helt nytt begrepp myntades, miljö. Istället för att rädda naturen genom att upprätta reservat gällde det snarare att ändra på utvecklingsmodellen så att varken människa eller övrig natur förgiftades. Borgström tillförde ytterligare ett globalt resursperspektiv som ökade medvetenheten om att det inte gick att skilja på utvecklingen i olika delar av världen utan allt måste sättas i ett större solidariskt sammanhang. Borgström och Carson blev kanske mer lästa i Sverige än någon annan stans. Carson diskuterades brett i Sverige t.o.m. innan hon getts ut på svenska 1963 med konferenser och möten om pesticider och spridning av budskapet på radion till allmänheten. Grunden började läggas för en mer integrerad syn på natur och samhälle, det egna livet, landet och världen.

Nya organisationer och arbetsformer såg dagens ljus. Kampanjen mot atomvapen och de hundras kommitté, långa marscher, bojkotter, gatuockupationer, stormningar och Operation dagsverke fick massanslutning. Även på 1950-talet hade det funnits demonstrationer organiserade av folkrörelser, i Norge många som krävde en social bostadspolitik, i Danmark arbetarprotester med upp till 200.000 deltagare utanför Christiansborg. Men nu blev det betydligt fler demonstrationer kring fler frågor. Demonstrera blir en form som snart domineras av den nya tidens organisationer. Av 29 anmälda demonstrationer i Köpenhamn åren 1960 till 1963 är Kampagnen mod Atomvåpen delaktig i 23, 20 av dem som ensam arrangör.

Motsägelsefull

Søren Hein Rasmussen skriver om det motsägelsefulla i den nya rörelsens demokratiserande förmåga: ”Atomkampagnen var på ledelseplan langt mer lukket og styret en halvtredsernes [50-talets] fredsinitiativer, og mindst like taktisk. Alligevel lykkedes det dems ledere – først og fremmest på grund av den allestedesnærværende Scharnberg hvis karisma alltid svævede over vandene – at promovere den som en nyskapelse udi åbenhed og ægte demokrati, i skarp modsætning til det traditionelle lukkede organisationsliv.” Scharnberg presenterade Atomkampagnen som ”Ingen organisation, Intet førerhovedkvarter. Intet partiprogram. Ingen taktik. ’Bare’ mennesker, der anerkender medansvaret.” En av de frivilliga på rikskansliet i början av 1960-talet, Steen Bille Larsen, beskrev kampanjen på följande sätt:

”Atomkampagnen appellerede til mange – især unge – hvilket må forklares med, at dens grundholdning var befriende, sammenlignet med de grå, konforme, småborgerlige, farveløse og mistænkeliggørende 50ere, hvor enhver form for personlig og kontroversiell ufoldelse var umulig. Oprøret sås i de ydre former: jazz-musikken langs marchruten blev symbol på livsudfoldelse, påklædning bestående av fløjsbukser og anorak, en protest mod jakke- og slips-mentaliteten.”

En del av taktiken var att kommunister ställdes utanför organisationens ledning och den grupp av kända personligheter som uppmanat till atommarsch. Genom att ledningen inte kunde demokratiskt väljas utan var självsupplerande förblev den stängd för kommunister, och samtidigt för möjligheten av att förnya sig genom att medlemmar kunde ta ansvar för rörelsen och välja sin ledning. Likafullt ansåg det mesta av pressen att Atomkampagnen var kommunistisk, krav mot atomvapen sågs som att gå Moskvas ärenden.

Det motsatta skedde i Sverige. Istället för den tidigare formen för självsupplerande styrelse som utestängde kommunister som AMSA representerat så öppnade sig Kampanjen mot atomvapen för alla och hade en demokratiskt vald ledning där kommunister fanns med som alla andra på lika villkor.

Samtidigt med att de nya folkrörelserna växer fram som ofta betonar horisontellt samarbete och brett politiskt engagemang åtminstone i ord startas också mer professionellt organiserade verksamheter, ibland med stort lekmannadeltagande men med begränsade mål, det som idag ofta kallas NGOs som står för non-govermental organisations vilket översätts på flera sätt till svenska, som vanligast med icke-statliga organisationer. Dessa NGOs är ofta styrda av professionella. De kan inspireras av den nya tidens direkta aktioner utförda av unga aktivister men ger sällan möjlighet till något demokratiskt inflytande över huvudtaget eller har mycket snäva syften, snävare också än Atomkampagnen. 1961 startar WWF som en fond för att samla in medel till naturvård i hela världen med statuspersoner som ledande galjonsfigurer där de som stödjer verksamheten saknar demokratisk inflytande. 1961 genomför aktivister den första direktaktionen mot atombombssprängningar. De hoppade med fallskärm in på området för franska atombombsprov i Sahara i södra Algeriet som startat 1960, den typ av direkt aktion som senare NGO organisationen Greenpeace gör känd efter sin start tio år senare. 

1962 startar britter Amnesty för att kämpa för mänskliga rättigheter och politiska fångar, en organisation som är demokratiskt uppbyggd och snart får gensvar i Norden. Den här typen av NGOs med avsaknad av brett politiskt engagemang och ibland starkt hierarkisk organisationsform betraktades dock inte som del av den nya folkrörelsen. Johan von Bonsdorff skriver i en finsk solidaritetsrörelsehistoria om 1960-talet med tydlig kritisk udd att ”det nyligen bildade Amnesty International inte övervägde möjligheten att engagera sig för ANC aktivister: De förespråkade våld (under ledarskap av Nelson Mandela)!”

Världens äldsta Amnestygrupp

Men med sina begränsningar blev Amnesty en viktig del av alternativörelsen i kraft av sin demokratiska uppbyggnad och att med tiden något vidga sin inriktning. Först att starta arbete i Norge var Jorunn Kringlen som startade sin en-kvinno-grupp i Bergen 1962. Den äldsta fortfarande aktiva Amnestygruppen i Norden och Världen startades 20 maj 1963 i stadsdelen Ljan i Oslo på initiativ av ett äkta par, psykologen Meta Christensen och advokat Arne H. Christensen. Meta hade suttit i koncentrationsläger under kriget som flera andra i gruppen. Medlemmarna var akademiker och högre tjänstemän som byggde upp vida kontaktnät för att organisera juridisk och om möjligt materiellt stöd och påtryckningar. Man tog sig till en början an samvetsfångar från Portugal, Rumänien och Egypten enligt tre-principen, en från öst, en från väst och en från ett alliansfritt land. Med tiden har Ljangruppen tagit sig an närmare hundra fångar. Otto Falkenberg var en annan f.d. koncentrationslägerfånge som var med och startade en Amnestygrupp på Tåten i Oslo, också 1963. Han mindes hur de norska fångarna varit de lyckligt lottade i lägren som hade rätt till matpaket från Röda korset och brev hemifrån varannan vecka medan ryssarna och östeuropéerna fick ingenting och såg ut som ”levande lik”. Tjugo år efter sin egen vistelse i koncentrationsläger tillsammans med ”glömda fångar” fick Falkenberg som Amnestyaktiv ett svarsbrev från en dödsdömd libanesisk fånge som uttryckte sin tacksamhet: ”Ditt brev förde en stråle av medmänsklighet och värdighet in i min cell.” 

I Danmark och i Sverige startade Amnesty riksorganisationer 1964 och i slutet av samma år träffades de sex redan existerande lokalgrupperna i Norge och startade en riksorganisation också där. Inom tre år hade 50 lokalgrupper startats i Norge. Kontakten mellan de skandinaviska avdelningarna och huvudkontoret för Amnesty International i London var tät de första åren. 

Polisen attackerar ledande socialdemokrater

Även inom etablerade organisationer kom inte bara de nya frågorna till utryck utan ledde också till att gamla folkrörelser kom i konfrontation med polisen. I 1:a maj demonstrationen i Stockholm 1961 med 60000 deltagare tågade den internatioella avdelningen bakom banderollen med protesten ”Verwoerd begår mord på Afrikas jord”. Polisen ingrep och konfiskerade banderollen. 1962 återkom samma banderoll på nytt i det socialdemokratiska 1:a maj tåget och blev återigen beslagtagen av polisen. Denna gång greps dessutom den blivande utrikesministern Sten Andersson tillsammans med de två kvinnor som bar banderollen. De anklageds för störande av allmänna ordningen och skymfande av statschef. Med mängder av antiapartheidaktivister närvarande blev rättegången ett antiklimax. Det blev uppenbart när rätten fick klart för sig att Verwoerd inte var statschef men regeringschef och lagen alltså inte gällde honom. Rätten frikände de anklagade och hänvisade dessutom till att Sverige röstat i FN för att fördöma Sydafrikas rasåtskillnadspolitik. Händelsen stärkte och utnyttjades av Sydafrikarörelsen. Häftet ”Visst är det sant att Verwoerd Begår Mord på Afrikas Jord” gavs ut av Sydafrikakommittén och 1 mars 1963 när handelsbojkotten lanserades med en fackelmarsch med ANC:s generalsekretarer Duma Nokwe i täten fördes den tidigare förbjudna texten längst fram i tåget, nu på en dubbelt så stor banderoll som tidigare. För rörelsen blev texten snabbt en populär slogan och banderollen fördes och användes runt om i Sverige.

Antiauktoritär anda

Inom etablerade organisationer och nätverk uppstod också starka spänningar kring arbetsformerna. Mest tydligt kom den till uttryck inom det nya engagagemanget för u-länderna i konflikterna kring hur biståndet skulle organiseras i Sverige men också inom norska Arbeiderpartiet och danska kommunistpartiet. Det märktes på de nya partier som växte fram där betoningen var stark på att motverka auktoritär byråkrati. Det Socialistiska Folkeparti beskrivs av det vänligt sinnade PaxLeksikon som: ”en liberal, løs sammenslutning, med meningers frihet og mangfold, ingen ekslusjonsparagraf och rett til å danne fraksjoner. Det var samtidig trekk og skort på lojalitet overfor organisasjonen og på effektiviet i praktisk politikk.”

En ny anda började spira. Den gamla pacifismen hade främst inriktat sig på den individuella moralen och vikten att personligen ta ställning mot krig och önskan om fredsförhandlingar, en inriktning som fortsatte men mer målinriktat som i Amnestys kamp för samvetsfångar. Antiatomvapenrörelsen lämnade gradvis denna ideologi och fokuserade mer på vapen och i Sverige på vad som kan göras med de medel som friställs om militären avrustas vilket gav möjlighet till att ställa nya frågor om politik och samhällets organisering. Världsmedborgarrörelsen hade redan från början i Sverige sedan 1940-talet en mer politisk radikal linje. 

Den nya andan hjälptes också fram av tidskrifter. I Finland blev Arvo Salo ny redaktör 1960 för studenttidningen Ylioppilaslehti i Helsingfors som tillsammans med dess svenskspråkiga motsvarighet Studentbladet banade väg för både diskussioner och krav kring Finlands plats i världen. Den traditionellt auktoritära och högerinriktade universitetsmiljön utmanades med nya kritiska tankar. I Danmark startades vänstertidskriften Politisk Revy 1963 som snabbt fick en dominerande ställning. I Sverige hade Zenit startat redan 1958 av ungsyndikalister som senare förlorade inflytandet över tidskriften till nyvänstern och blev dess främsta organ i Sverige. En viktig roll spelade också Clarté startad 1921 i Sverige och Danmark och i Norge Orientering startad 1952. Men även kring fredsrörelsens olika organ och i Danmark tidningen Frit Danmark startade av de som aktivt deltog i motståndskampen mot tyskarna. Med dessa tidskrifters hjälp kunde den nya politiska rörelsen samla kunskap och ges ett uttryck. I den bredare offentligheten var man hjälpt av liberala strömningar i Sverige som vände sig mot konservativa traditioner och i Danmark av en kulturradikalism som hade en stark ställning. 

Direkt aktion och konflikt i miljörörelsen

En vilja att gå till direkt aktion märks också. Mest tydligt i Norge där en utländsk högerpolitikers kortege och en handelsutställning hindras eller stoppas helt. Danska trotskister smugglar vapendelar till den algeriska befrielserörelsen, svenska anarkister och syndikalister smugglar desertörer bort från det imperialistiska kriget i Algeriet eller finansierar bombattentat mot den fascistiska spanska regimen, socialdemokrater och borgerliga smugglar flyktingar från Östeuropa. Mest politisk märks den nya viljan till direkt aktion i protester mot fascism och rasism samt rakettransporter och försvarspropaganda. Men också genom firande av alternativ jul med hemlösa i Sverige och i Danmark med en första husockupation samt startande av det första boendekollektivet med aktivister. 

I Sverige fick ett sakta uppblommande intresse för stadsmiljön ett mer traditionellt uttryck genom bildandet av föreningen Stadsmiljögruppen 1962 i Stockholm. 1963 börjar en konflikt i Trelleborg kring en golfbana. Det kom att bli en uppgörelse med det korporativa Sverige där topparna i etablerade folkrörelser och föreningar, näringslivet och politiken gjorde upp med varandra så att naturvärden skövlades och skattebetalarnas pengar subventionerade en golfklubb för rika. SkNF hade först begärt 1961 att strandängar skulle fridlysas som naturpark. 1962 kom ett förslag om att anlägga en golfbana i området. Utan att påverka de mest naturvärda kärr och rutmarkerna påstods det. Det gjorde att SkNF backade från sitt tidigare förslag och anpassade sin begäran om fridlysning till golfbanans behov. Golfklubben köpte området 1963 av tre markägare för att därefter sälja den vidare till kommunen till samma kostnad mot att man fick ett lån på 50.000 kronor som senare utökades med ytterligare 100.000 kronor. Roland Rittman, ordföranden för Fältbiologerna i Trelleborg som var fristående ungdomsorganisation till Naturskyddsföreningen ställde frågor om saken till Skånes naturskyddsförening. Kommunen och golfklubben stred sedan gemensamt för att förlägga golfbanan delvis på de känsligaste partiet i området som SkNF velat skydda. Statens naturvårdsnämnd avstyrkte dock kommunens ansökan. Motivet var både de ingrepp i naturen som skulle bli följden och att ”området skulle bli tillgängligt för en alltför liten krets nänniskor” om en golfbana skulle förläggas där. Rittman var motståndare till golfbanan i ett område där fältbiologerna kunde skåda häckande skärfläcka och hitta praktnejlikan och flera föreningar som skytteklubben hade nytta av. SkNF gick in för att rädda golfbanan samtidigt som man påstod sig vara enig med naturvårdsnämnden i princip. Man ansåg sig få betryggande garantier i ett avtal med Trelleborgs kommun och golfklubben som skulle säkra att de mest skyddsvärda naturområdet skulle skyddas. SkNF drog därför tillbaka även sin reviderade fridlysningsansökan. Det blir början till en spricka inom naturvårdsrörelsen och början till en maktkritisk miljörörelse. 

Homosexuellas kamp

Även andra grupper som ställts utanför den allians som byggt upp den nordiska välfärdsmodellen gjorde sin röst hörd. Homosexuella hade som enda grupp förföljd av nazisterna och märkta med särskilda kännetecken i koncentrationslägren inte fått sina rättigheter erkända i FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna 1948. Samma år startade Forbundet av 48 i Danmark som sedan 1982 heter Landsforeningen for Bøsser & Lesbiske. 1954 startade förbundet utgivningen av världens äldsta homotidning, Panbladet. Hetsen mot de homosexuella var stor från polisens och pressens sida. En särskild avdelning grundades inom polisen för att hantera de homosexuellas lagbrott som bl.a. genomförde många förhör om onani på offentliga toaletter. I något som kallades pornografiaffären dömdes hundratals homosexuella till straff med i genomsnitt 6 månaders fängelse. 1961 antar folketinget ”den grimme lov” som kriminaliserar kunden i ett prostitionsförhållande till män under 21 år. Efter omfattande opinionsbildning avskaffar folketinget lagen 1965 och 1967 blir lagens bestämmelser om prostitution lika för heterosexuella och homosexuella.

Större politiskt genomslag hade den nya rörelsen ännu inte fått. Efter provstoppsavtalet 1963 upphörde USA och Sovjets atmosfäriska spänningar av atombomber vilket varit protesternas främsta drivkraft. Samma år sade Frankrike nej till fortsatta förhandlingar om utvidgning av EG vilket tog motivet bort från det framväxande motståndet i Danmark och Norge. Den nordiska konferensen för kärnvapenfri zon i Norden som arrangerades i Stockholm av KMA, av fredskommittéerna och andra organisationer 1964 fick inget gensvar denna gång. Kampagnen mot Atomvåpen gjorde häften om den nordiska zontanken som användes i danska valrörelsen samma år men både danska och norska regeringen avvisade förslaget. Det krävdes nu betydligt mer ifrågasättande och vidare vyer för att skapa nytt folkrörelseengagemang.

Sverige både före och efter

En påtaglig skillnad fanns mellan Sverige och de övriga länderna. Det kan ses som att Sverige samtidigt ligger både före och efter i utvecklingen. Antiatomvapenrörelsen i Sverige ställer sig inte bara frågan hur rustnings- och försvarspolitiken ska ändras utan frågar sig också vad de militära resurserna kan användas till istället. Denna mer långtgående vision är färgad av en mer personligt uppfordrande pacifistisk fredsrörelse som av många upplevs utopisk eller reduceras av en paternalistisk vänster till ett förstadium till mer politiskt medveten kamp. Kim Salomon skriver i sin bok om FNL-rörelsen att kampanjen mot atomvapen kan ses som en övergång från tidigare pacifism till Vietnamaktivismen i slutet av 1960-talet. Salomon ser det påtagliga intresset för u-landsbistånd som började redan tidigt på 1950-talet i Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen som utslag av ett moraliskt ställningstagande. Så är säkert fallet men likafullt kan det också samtidigt vara en politiskt medveten strategi för samhällsförändring som går lika långt som Vietnamaktivismen senare gjorde men en annan väg. Kravet om att använda militärens resurser och uppmärksamma tredje världens behov är inte bara en moralisk uppmaning. Sverige får till skillnad från de övriga länderna redan tidigt på 1960-talet massorganisering i hela landet för insamling till Algeriet och bojkott av Sydafrika med pacifisterna och liberaler som i högsta grad pådrivande, ibland mer pådrivande än den vänster som anser sig mer politiskt medveten. 

Norge intellektuellt före

Även Norge kan ses som föregångare. Här finns massdeltagande i radikala direkta aktioner samtidigt med en radikal brett förankrad intellektuell kraft och en organisatorisk bas för alternativrörelsen utanför de olika vänsterpartiernas dominans. Folkereisning mot krig samlade 2 000 medlemmar bakom personliga löften om att vägra värnplikten kombinerat med antimilitarism och bredare syn på fredsfrågan. Grundaren marinkaptenen Olaf Kullman hade etablerat traditionen av beredskap att leva som man lär och ha en systemkritisk ideologi redan i mellankrigstiden. När han krävde på ett antimilitaristiskt möte i Amsterdam 1932 att också officerare gjorde uppror mot krig och förtryck anklagade försvarsminister Quisling honom för landsförräderi. Kullman blev avskedad från det militära och vek sitt liv till kampen mot militarismen. Han for till Italien där han delade ut flygblad mot Mussolinis erövringskrig i Etiopien, greps av polisen och utvisades. Efter grundandet av FMK skrev Kullman 1939 ” … det er bare en eneste måte på hvilket rikfolkene verden runt kan oprettholde den urettferdige fordeling av materiell goder, oprettholde ’systemet’, nemlig ved å splitte småkårsfolkene. Og det tekniske middel for å opnå denne splittelse er nettop rustninger og krig.”  Kullman dog senare i tyskarnas koncentrationsläger under kriget.

Kopplingen till den framväxande pionjärfredsforskningen var stark. I Oslo uppstod världens första moderna fredsforskningsinstitut 1959 under Johan Galtungs ledning. Galtung var också en ledande kraft för FMK när rörelsen vidgade sina arbetsområden i början av 1960-talet från 1950-talets mer snäva fokusering på information om alternativa försvarsformer, vapenvägran och nedrustning. Nu tillkom att ta intiativ till protester mot atomvapen, aktivt stöd till befrielserörelser och satsning på en fredskår med volontärer i tredje världen. Den Kullmanska systemkritiska traditionen väcktes åter till liv. 1962 startade FMK tidskiften Pax som snabbt utvecklades till en samlande publicistisk verksamhet i form av förlag. Pax forlag startat 1964 blev snabbt stora utgivare av samhällskritisk litteratur utan motsvarighet i övriga nordiska länder och med en dominerande ställning när det gällde utgivning av pocketböcker i Norge. Den radikala oppositionen brytning med socialdemokratin hade lett till en islossning. Antikommunismens grepp lossnade och ett uppbrott kunde ske från 1950-talets avideologisering. Det var inte minst Pax framgångar var ett tecken på. Men medan den intellektuella verksamheten och de direkta aktionerna var imponerande var det sämre ställt med organiseringen av bredare och mer landsomfattande folkrörelsearbete. Pax Forlag blev också snart mer vänster än alternativ. Traditionen med en hög intellektuell nivå på alternativrörelsen tänkande bibehölls men det var svårare med folkrörelseorganiseringen. I Sverige och Danmark var uppslutningen större bakom de nya rörelserna. 

I Finland bildas en miljö kring De Hundras kommitté. Nära stod Studenternas FN-förening, Suomen Opiskelijoiden YK-liike som bildades våren 1963, i första hand av socialdemokratiska studenter. Idén kom direkt från Sverige. Syftet var att stödja FN och stärka Finlands politik i världsorganisationen. Organisationen informerade inte bara om FN och dess kampanjer utan förde också fram Nord-Sydkonflikten i den finska debatten. En viss arbetsfördelnming skedde mellan Studenternas FN-förening och de Hundras kommitté. Medan FN-föreningen var faktainriktad och reformistisk och använde sig av etablerade kanaler för påverkan så väckte de Hundras kommitté mer intresse genom en mer idealistisk och radikala framtoning. Tillsammans bryter de två organisationerna mark både för en förnyelse av utrikespolitiken som utmanar en snävt realistisk neutral hållning till förmån för stabilitet och skakar samtidigt om det auktoritära Finland vars universitet, massmedia och kulturliv länge var starkt högerinriktat.

Uppslutningen var mycket mindre i de nya formerna för folkrörelser i Finland. Men de mycket små organisationer som uppstod hade mycket stor verkan i offentligheten och inom etablerade organisationer. I det högerklimat som rådde kunde också socialdemokratin bli en samlande radikal kraft för många i de nya organisationerna som red på framgångar både i opinionen och sedan i valet. Det fanns också möjligheter för ledningen i stora folkliga organisationer som arbetar- och bondepartier, facket och kyrkan att överbrygga politiska klyftor som i hela övriga västvärlden blockerade för fredsinitiativ och blocköverskridande politik som de nya folkrörelserna i hela världen eftersträvade. Det gjorde att Finland kunde bidra med mer unika politiska initiativ som öppnade för de nya folkrörelsernas blocköverskridande framväxande globalt med Världsungdomsfestivalen i Helsingfors 1962 som en utlösande händelse. Trots skarpa motsättningar mellan centerpartiet, socialdemokrater och kommunister, mellan pacifister och antiimperialister, kristna segregationsanhängare och antirasister kunde en representativ elit i hierarkiska gamla folkrörelser enas över ideologiska gränser med aktivister i nya små folkrörelser som gick till direkt aktion och konfrontation med det förhärskande konservativa och antikommunistiska klimatet.

14. Var Danmark eller Sverige pionjärerna?

(Detta kapitel behöver bearbetas)

Under 1960-talet är Danmark och Sverige de mest pådrivande i Norden i framväxten av alternativrörelsen men på olika sätt. Uppslutningen på den framväxande rörelsens manifestationer var störst i förhållande till befolkningsmängden på Island men i absoluta siffror påtagligt störst i Danmark. Atommarscherna lockade betydligt fler än i Sverige. Under marschen deltog upp till en och en halv gånger så många i Danmark, vid avslutningen närmare 10 gånger fler. Man gick dessutom 8 mil istället för 3 mil. Den danska Atomvapenkampanjen uppfattade sig som störst i Europa grundat på att man ansåg att man hade den största andelen av befolkningen med i manifestationerna. Men detta var fel. Island mobiliserade tre gånger så stor andel av befolkningen i marscherna som i Danmark. I Norge fick mer traditionella demonstrationer uppslutning men marscher startades så sent att det akuta internationella läget hade ebbat ut och mycket få deltog. I Finland var det än svårare att manifestera i nya former, bara att demonstrera som vanligt mötte starka reaktioner och några atommarscher blev aldrig av för den finska fredsrörelsen. 

I Danmark växte tidigare än i övriga Norden också fram en ny vänster med mängder av nya grupper, tidskrifter och direkta aktioner. Gruppe 61 hade väckt uppmärksamhet 1961 genom att fasta i protest mot julkommersen på Rådhusplassen i Köpenhamn, mitt framför stadens affärsgata Ströget, den kommunala maktens centrum och de två mäktigaste tidningshusen. Snart genomfördes nya typer av mer militanta aktioner som att ockupera en kyrka, kedja fast sig vid en ambassad eller förstöra en utställning som var positiv till dansk militär. De genomfördes av en lång rad grupper på vänsterkanten. Nya var förutom Gruppe 61 som efter en tid döpte om sig till Socialistisk Aktion, den trotskistiska Revolutionære Socialister och Socialistisk Folkepartis ungdomsorganisation Socialistisk Ungdom Forum. Men även Dansk Kommunistisk Ungdom fick återuppväckt engagemang när kalla krigets stelnade fronter lättade och var bland de aktiva grupperna tillsammans med en del studentföreningar. En samlande miljö var Studentersamfundet där olika politiska grupperingar kunde debattera och särskilt Clarté som stod kommunister nära och Socialistiske studenter som stod SF nära var aktiva. 

Men det växte också fram ett alternativtänkande utanför de etablerade vänstertraditionernas inflytande. Det var Atomkampagnens unga aktivister som sökte något nytt. Under tredje marschen 1962 talade Nils Munk Plum som var medlem i ledningen för Atomkampagnen och ordförande för Studentersamfundet på ett festmöte i Roskildehallen. Plum kritiserade terrorbalansen men menade också att Atomkampagnen måste söka nya vägar om den skulle lyckas få igenom sina krav:

”Vi må gøre os klar, at alle nutidens antidemokratiske foreteelser såsom f.eks. Nato, enhedskommando, fællesmarked, civilbeskyttelse, reklame, pop osv., hænger nøje sammen, og at fordummelsen må bekæmpes under ét.”

Ett annat uttryck var den nystartade tidskriften Alternativ med Eik Skaløe som en av de drivande krafterna. Den spreds under samma marsch och flera försök gjordes att få den erkänd som Atomkampagnens egen tidskrift. Här presenterades flera ledande författare och artiklar om Kuba, socialistiska ungdomsorganisationer, Spanien under Franco, dikter och noveller. Plum och den tillåtna försäljningen av Alternativ fick stark kritik. Någon ändring på Atomkampagnens hållning varken när det gäller den starkt begränsade plattformen eller när det gällde att stoppa spridning av allt annat material än det som hölls inom Atomkampagnens minimumsplattform skedde inte efter det tillfälliga tillåtelsen att sälja Alternativ. Skaløe blev alltmer kritisk och talade om ”ledertyraniet” i Atomkampagnen som förklaring till den avmattning som började under 1963. Alternativ blev aldrig erkänd som tidskriften för Atomkampagnen och i slutet av 1963 fick den lägga ned. Men på Atomkampagnens sommarkurser på St. Restrups Husmandsskole som hölls årligen 1961-65 kunde aktivisterna få diskutera inte bara nedrustningsfrågor och utrikespolitik utan också teman som monopolernes tyranni och afrikansk lyrik. Bland de många pamfletter man gav ut var frågorna mer snäva men där förekom också Bertrand Russells tankar om icke-våldsmotståndets filosofi. En form för civil olydnad som visserligen Atomkampagnens ledning tog avstånd från som taktik för stunden i Danmark men som likaväl hade stort gensvar bland de många pacifister som inte minst hade tagit initiativ till Atomkampagnen. 

Men istället slog den nya vänstertidskriften Politisk revy igenom och fick snabbt en dominerande ställning inom vänstern i Danmark. Här var det inte centrala kretsar inom den nu avmattade Atomkampagnen och inte heller inom partier som var kärnan i att bygga ett lyckat tidningsprojekt. Istället var det en av de mindre uppmärksammade organisationerna inom den underström av växande intresse för u-landsfrågor, antiimperialism och neokolonialism och en ny politisk anda som hade visat på hållbarheten i en samtidigt bred och radikal allians där folk från flera håll kunde komma samman. Det var i Algerierkomiteen som personer från den ansedda kulturtidskriften Vindrosen, den kulturradikala tidskriften Dialog, förlaget Gyldendal, DKP och Socialdemokraterna kunde bilda en slagkraftig samling. När Algeriet var fritt och Dialog fick lägga ner trots allt fler abonnenter men utan en form som lockade skribenter fanns utrymme för något nytt. Detta trots motvilja hos Socialistisk Folkeparti och Socialdemokraterna som var oroade för vad en oberoende vänstertidning kunde föra med sig. På kort tid kunde tidningen samla in tillräckligt startkapital och dra till sig ledande skribenter. Det skulle dröja till 1970-talet och Folket i Bild/Kulturfront innan något liknande projekt kunde komma igång i Sverige. 

I Sverige kom utvecklingen först igång inom den syndikalistiska rörelsen. Syndikalistiska ungdomsförbundet som varit nedlagt nystartade på i slutet av 1950-talet och lanserade 1958 tidskriften Zenit. Kring tidskriften samlades också syndikalistiska studentklubbar i universitetsstäderna, ett nytt inslag i den annars proletära syndikalistiska rörelsen. Olika falanger började uppstå i den syndikalistiska studentrörelsen, i Lund fanns många nymarxister, i Göteborg anarkister, i Uppsala syndikalister och i Stockholm lite av varje. Nymarxister var ovanligt i syndikalismen där de flesta sett sig som anarkister i opposition till marxismen. Men nymarxisterna hänvisade till nyupptäckta tidiga skrifter av Karl Marx som bättre var lämpade för frihetlig socialism än den äldre Marx verk. Man hoppades på att organisationen SAC kunde få en stark roll i en ny vänster och att Arbetaren kunde bli dess organ. Men Arbetarens redaktion var helt i händerna på den nyorientering som skett i kalla krigets anda under 1950-talet. Dessa förnyare tillät knappast andra skribenter än den egna falangen att skriva i tidningen. Ideologiskt dominerande förnyare var Helmut Rüdiger som bl.a. trodde på den Framstegsallians för Latinamerika som USA initierat 1961. Den hoppades Rüdiger skulle vara ett sätt att verka för fredlig revolution istället för militärkupper men visade sig leda till ökat USA inflytande och militärdiktaturer. Chefredaktören Evert Arvidsson var bekymrad över kommunisternas aggressiva framfart i tredje världen och hade svårt att frigöra sig från bilden av USA som demokratins försvarare. Hos SAC:s generalsekreterare Herbert Anckar kunde unga hitta mera stöd i en mindre dogmatisk hållning till Sovjet och kommunismen men Arbetarens redaktion var gediget fast i förnyarnas händer. De sökte hindra spridningen och publiceringen av en skrift där Anckar såg positivt på utvecklingen inom Sovjetunionen efter Stalins fall. Dessa den frihetliga antiparlamentariska socialismens journalister i Arbetaren kunde hamna på sådana poster som chefredaktör för Från Riksdag och Departement, chef för Sveriges Radio, redaktionssekretare på TT och andra mindre framträdande tjänster inom journalistiken genom sitt hantverkskunnande men kanske också den ideologiska rensning av för det etablerade samhället stötande anarkistiska och revolutionära tankar som härskade på Arbetarens förnyarredaktion. Den enda punkt i Stockholm där Världsmedborgarrörelsen hade hämtat materiellt stöd för att börja sin kamp för att förnya den svenska folkrörelsetraditionen och på gatorna ta strid för avrustning och u-hjälp och mot alla stormakters politik var de gamla anarkisternas tillhåll på Vetegatan om vilka folk på Arbetaren talade ”nedsättande”. 

Debatten fastnade i låsningar mellan Zenits redaktion och Arbetarens och mellan nymarxister och traditionsbundna förnyare eller anarkister. När konflikten inte gick att lösa tog nymarxisterna med sig tidningen Zenit utan större motstånd. De kvarvarande insåg att de inte själva hade kraft att ge ut tidskriften och lät ”tidningstjuvarna” komma undan. Syndikalistiska ungdomsförbundet lades ned och snart också studentklubbarna. Zenit fortsatte att ges ut som nordisk vänstertidskrift i flera decennier.

Många som skriver om nya folkrörelser har betonat atommarscherna som den avgörande vändpunkten som banade väg för något nytt. I akademiska kretsar kallas de nya sociala rörelser. Dansken Peter Gundelach har gjort en historisk beskrivning av danska folkrörelser från 1800-talet fram till det sena 1900-talet. Han ger en sociologisk förklaring där han betonar de nya sociala rörelserna som ett uttryck för nya mellanskikt eller vad som också kallas medelklass, främst baserad i offentlig sektor inom omsorgs- och undervisningssektorn och andra grupper som inte är sysselsatta i direkt produktion utan med samhällets reproduktion. Skillnaden gentemot den tidigare medelklassen eller småborgerskapet är att den nya är löntagare och inte fria yrkesutövare eller småföretagare. Detta skikt har förstås funnits också tidigare men inte i så stor omfattning och utan att uppträda som särskild från andra klasser med egna intressen och värderingar. 

De akademiker i Norden som fått störst internationellt erkännande för sin syn på nya sociala rörelser är Andrew Jamison och Ron Eyerman som utvecklade sina teorier vid Lunds universitet. De ställer skarpa krav på vad en ny social rörelse bör uppfylla. I en jämförelsestudie av miljörörelsen i Sverige, Danmark och Nederländerna kommer de fram till att den danska verkligen är en ny social rörelse medan den svenska knappast kan betecknas som en sådan p.g.a. att den är alltför nära förbunden med partier. Den danska ses som mer självständig. I övriga nordiska länder är det minst lika tydligt som i Sverige att vad akademikerna betecknar som nya sociala rörelser står nära partier eller är i alla fall inte i närheten av den aktivitet som den danska rörelsen utvecklar, knappast heller den svenska. 

Mycket tycks alltså peka på Danmark som det ledande landet för nya folkrörelser med början av 1960-talet som startpunkt. Idag framstår Danmark som det land i Norden där de postmateriella värderingar som tillskrivits de nya sociala rörelserna tycks stå som svagast. I inget annat land är befolkningen så starka anhängare av kriget mot Irak, något man också var i kriget mot Jugoslavien. Ingen annanstans i Europa har lagarna försämrats för flyktingar så drastiskt som i Danmark och främlingsfientligheten är påtaglig. Det förut så starka stödet till miljöinstitut och projekt har över en natt raserats av den nya regeringen och kvinnorörelsen tycks närmast vara osynlig. Högern står stark med sin kritik mot ”miljötyranniet” och att andra av de nya sociala rörelsernas påstådda värderingar burits fram av ett expertvälde. Ett expertvälde förknippat med 60-talsvänstern bekämpas med en kulturkamp mot den ofrihet som vänsterns sägs ha befrämjat genom stöd till stalinism och andra uttryck för diktatur och ofrihet internationellt och i det danska samhället. Något som nu inte längre ska skattefinansieras. Det finns anledning att undersöka om det kan finnas en annan tolkning av de nya nordiska folkrörelsernas framväxt än den som varit tongivande bland akademikernas nya sociala rörelseteoretiker där Danmark har framställts som det främsta landet. 

Frågan är vad som kan ses som viktigast för att betraktas som en ledande folkrörelse. Resultat är inte oviktigt. Om etablerade institutioner i samhället tillmötesgår de krav som folkrörelser ställer är det viktigt, folkrörelser är inte självändamål utan till för att skapa sådana samhällsförändringar som de som deltar i rörelsen eftersträvar. Men om folkrörelsen knappast behöver anstränga sig och slår in öppna dörrar är det knappast folkrörelsen förtjänst att förändringen går så snabbt. Segrar är viktiga men kan inte alltid ses som folkrörelsers förtjänst även om de bidragit något. 

Viktigare är samhällsförändring som stöter på mer omfattande motstånd från etablerade institutioner. Självständighet hos en folkrörelse är här ett viktigt mått för att den ska kunna vara en betydelsefull kraft för att förändra den ordning som de etablerade institutionerna försvarar. Självständighet gentemot etablerade partier som Eyerman och Jamison betonar är alltså en viktig faktor att bedöma. Men frågan är om det enbart är partier som är etablerade institutioner som försvarar ordningen eller om det också finns andra etablerade institutioner som lika effektivt eller bättre fyller samma roll. En lika intressant fråga är om det stämmer med verkligheten att danska nya folkrörelser är mer självständiga gentemot partier än t.ex. svenska.

Rasmussens studier över den danska rörelsen kommer till andra resultat än vad de nya sociala rörelseteoretikerna hävdar. Han pekar på att ett av problemen varit att studier som gjorts om deltagandet i rörelser mest fokuserat på vilken samhällsklass och vilken typ av aktion som deltagandet gällt och inte vilka politiska krav och vilken initiativtagaren har varit. En sociologisk orsak har överbetonats medan de politiska kommit i skymundan. När Rasmussen tittar mer systematiskt på den emblematiska fredsrörelsen i början av 1960-talet och den samtida EG-kritiken framstår den partipolitiska anknytningen som minst lika stark i Danmark som i Sverige. Skillnaden ligger i att danska aktivisterna ljuger om saken. Ljuger så att de tror sig själva. De vill framstå som icke-politiska neutrala folkbildare eller som det mer betecknande heter på danska oplysning, som upplysare av folket, inte medmänniskor i den politiska förändringen utan medborgarindivider som förändrar genom att motta och sprida upplysning. Rasmussen påpekar inte bara att det egna talet om att inte vara taktiska inte stämmer, han visar också att kopplingen till partier är nog så stark. Visserligen utestängs kommunister från den självvalda ledningen men istället finns desto fler från det nya Socialistisk folkeparti med i ledande positioner och partiet får stort stöd tillsammans med Radikale Venstre av Atomkampagnens insats i valet för att främja fredskandidater 1964. För EG-frågan var detta än mer påtagligt. Här var det inte bara kommunisterna som skulle hållas borta från breda samarbeten utan också Socialistisk Folkeparti. Desto närmare stod man istället borgerliga partier och Danmarks störste kapitalist A.P. Møller. 

Men framförallt kan man peka på den ideologiska synen på sig själv som dominerade … tillägg nordentoft och rasmussen…-------------------------

Självständighet gentemot partier är i början av 1960-talet inte något som är mer påtagligt i Danmark än i Sverige. Det större deltagandet i manifestationerna skulle kunna var en faktor som pekar mot att Danmark är ledande. Men det finns två invändningar som talar mot Danmark. Den ena är att den danska rörelsens politiska intresseområde var i huvudsak smalare än den svenska, särskilt när det gällde större kampanjers politiska utformning. Den andra var en strukturering av rörelsen på ett sådant sätt att anpassning till etablerade institutioner underlättades. Det gällde både de påtagliga självmotsägelserna mellan en auktoritär inre struktur som försvarades som sin motsats och att rörelsen styckades upp i subkulturer som var och en för sig kunde inordnas i olika sektorer i systemet utan att utmana systemet som helhet genom mobilisering av en folkmajoritet. En godkänd opposition inom det rådande etablerade systemet som utestängda vissa grupper med odemokratiska metoder även när dessa grupper stod för samma krav och en i det närmaste lika godkänd opposition som fick utveckla en subkultur för sig själv men bägge de två grupperna i opposition fick inte beblandas på ett sätt som folkmajoriteten kunde vara intresserad i. Då satte både interna konkurrensintressen i rörelserna och de etablerade institutionerna stopp.

En påtaglig orsak till problem i att formulera en breda radikal politik fanns i NATO-medlemskapet. Om Atomkampagnen ska ta ställning mot NATO är en återkommande fråga. Redan våren 1961 ställs frågan på sin spets och Carl Scharnberg hotar offentligt med att splittra Atomkampagnen om organisationen blir NATO-motståndare. När ledningen diskuterade ett förslag till uttalande där kravet var att Danmark skulle använda sin vetorätt inom NATO mot att göra NATO till atomvapenmakt – även om det innebar utträde ur NATO. Det går så långt att Carl Scharnberg ensam går emot hela övriga ledningens ställningstagande. Tack vare sitt starka inflytande lyckas han stoppa detta krav om danskt utträde ur NATO. Medan flera fortsatte att i tidskriften Frit Danmark och på andra håll argumentera för att hela fredsrörelsen skulle ta klar ställning mot NATO menade Scharnberg att det inte var taktiskt klokt:

”… Kampagnens betydning ligger i, at den er i offensiv, søger at aktivisere til stillingstagen i et spørgsmål, der endnu står åbent – fremfor at være en protestbevægelse mod noget, der er en politisk realitet. Deri nydannelsen.”

Våren 1963 var det Scharnberg som kom med förslaget att Atomkampagnen skulle ta ställning för utträde ur NATO om inte Danmark lade ned sitt veto mot att ge NATO en styrka med atomvapen. Det gjorde inte Danmark men Atomkampagnen satte ändå inte igång en kampanj mot NATO-medlemskapet som man hotat med. Det finns i Danmark ett realpolitisk tvång att ta ställning till ett medlemskap i ett större säkerhetspolitiskt samarbete som har en stor majoritet bakom sig varje gång man vill utvidga och dra tydligare konsekvenser av ett krav som har bred uppslutning. I Sverige saknas detta hinder. Det är lättare att föra fram och kanske också kombinera olika politiska frågor i ett radikalare program för fredsrörelsen utan att behöva vara taktisk eller otaktisk i förhållande till säkerhetspolitiska avtal med andra länder. 

I Sverige kom massmobilisering för tredje världen tidigare igång än i Danmark och dessutom i former helt utanför etablerade kanaler genom medlemmar i teosofiska ungdomsgruppen och deras kampanj för hjälp till Algeriet på skolorna 1961. Idag mer än 40 år senare är Danmark det enda land i Norden där Operation dagsverke är under attack från regeringen som förbjuder att denna Nordens största solidaritetsaktion genomförs under skoltid och söker motverka stöd från myndigheterna, i övriga länder njuter denna aktion fullt stöd. Även i andra former kom framförallt handling i solidaritet med tredje världen igång tidigare i Sverige och ibland med mycket stort stöd från etablerade folkrörelser som den tidsbegränsade Sydafrikabojkotten 1960, ibland i form av nya rörelser som Emmaus 1959. Även miljöfrågan fick uppmärksamhet betydligt tidigare i Sverige än i Danmark bland nya rörelser och etablerade. 

Men framförallt skiljer sig Danmark och Sverige när det gäller den politiska inriktningen på den mest omfattande mobiliseringen. Atommarscherna i Sverige riktar sig inte enbart mot atomvapen som de danska, i Sverige önskar man också debattera alternativ användning av militärens resurser. Flera ledande personer pekade på avrustning och satsning på u-hjälp som alternativ till försvaret. De nya folkrörelserna i Sverige anpassade inte sitt program till en snäv sektor utan överskred den etablerade ordningens ramar och hade på så sätt vidare perspektiv än i Danmark, perspektiv som inte så lätt gick att professionalisera i akademiska, massmediala eller för den delen partipolitiska rutiner. 

Visserligen hade Danmark en ny vänster tidigare som dessutom startade militantare aktioner än i Sverige för sina frågor men det skedde inom ramen för en strukturering av den politiska kulturen där militansen och de vidare samhällskritiska perspektiven blev till en ensak för vänstern. I Sverige sökte man integrera en bredare samhällsförändrande perspektiv i de nya folkrörelsernas främsta uttryck och dessutom utmanade pacifister och andra vänstern när det gäller militanta aktioner. Militansen i mindre aktioner stod pacifister, TUG-aktivister och andra utanför vänstern minst lika mycket eller mer för än vänstern i Sverige i början av 1960-talet. I Danmark överläts den radikala kampen åt vänsterideologiska grupper och en arbetsdelning började växa fram där man vände sig till den breda allmänheten med upplysningskampanjer där alla samhällsförändrande krav var bortrensade vilka istället överläts till små vänstergrupper eller vänsterpartier som man sökte hålla på så stort avstånd som möjligt. Tydligt i Atomkampagnen, ännu tydligare och negativt för mobiliseringen i motståndet mot EG.

Denna strukturering av de nya folkrörelserna i Danmark bidrar till osjälvständighet gentemot etablerade institutioner. Å ena sidan en publikfriande massrörelse som presenterar sig som upplysande men inte handlingsinriktad för att förändra samhället, å andra sidan militanta smågrupper som går till aktion och vill förändra hela samhället enligt vänsterideologiska föreställningar. Denna strukturering bäddar för professionaliserad integrering i etablerade institutioner som den akademiska, media, professionella politiska eller religiösa sekter och parlamentarism. 

Det finns ingen samlad folkrörelse kring ett bredare program som kan utmana partisystemet och parlamentarismen som förblir den främsta integrerande faktorn. Inte heller någon strategi för att få hela samhället att på någon eller några avgörande punkter helt ställa sig på den globala befrielsekampens sida fullt ut vilket i Sverige påbörjas med bl.a. massmobiliseringen på skolorna för hjälp till det befriade Algeriet och får sitt starkaste uttryck i det fulla stödet också från etablerade folkrörelser och institutioner till den våldsamma och terroriststämplade befrielsekampen i Sydafrika. I Danmark är den brett organiserade antiapartheidkampen mer tvekande och tätt knuten till officiella beslut i FN och folketingets ramar för vad som kan accepteras. 

En vänsteroffentlighet kring organisatoriskt starka DKP med god förankring i fackföreningsrörelsen och en mängd andra konkurrerande vänstergrupper som manifesterar större radikalitet och militans än i Sverige utgör ett alternativ men en förhållandevis maktlös sådant. I Danmark vaktar man noga den strukturering som utestänger vänstern i det längsta från folkrörelser som söker få folkmajoriteten med sig. 

På miljöområdet är skillnaden mellan Danmark och Sverige också påtaglig. I Sverige gryr ett miljöintresse både bland etablerade krafter och i nya rörelser där vegetarianism, ifrågasättande av nedtystande av föroreningsproblemen och de globala miljöhoten kring matförsörjning och radioaktivitet börjar bli underlag för ökat miljöengagemang. Den svenska miljötraditionen har sedan Linnés tid nära förbundit kärlek till naturen med utnyttjande av naturen. Svenska Naturskyddsföreningen bildades 1909 för att främja naturskyddsarbete i landet och ”väcka och underhålla kärleken till den svenska naturen”. I praktiken blev politiken mest aktivt deltagande i administration av statligt balanserad resursexploatering inom det rådande kapitalistiska systemet. Ungdomsorganisationen Fältbiologerna startad 1948 kunde dock mer uthålligt bibehålla spänningsfältet mellan rollen som naturälskare och pragmatisk påtryckare inom det etablerade systemet. Bland Fältbiologerna och andra fågelskådare fanns den lokala basen för att Carsons bok kunde få sådant genomslag i Sverige i kraft av noggranna egna lokala iakttagelser av effekterna i naturen av miljöförgiftningen. 

En annan av rötterna till miljöengagemanget var hälso- och frisksportrörelsen där misstänksamheten mot förgiftningen av kroppen och naturen funnits sedan länge. Skid- och friluftsfrämjandet fanns sedan … men övergick 1931 till att ägna sig åt allt friluftsliv och inte som tidigare nästan bara skidåkning. Det radikalare Frisksportarna bildades 1935 i protest mot tävlingsidrotten och ville främja folkhälsan genom frisksport och sunda matvanor. I början av 1940-talet bildades Hälsofrämjandet genom en utbrytning ur Frisksportarna. En förening som betonade vegetarisk mathållning kompletterad med mjölkprodukter. I Frisksport- och hälsorörelsen fanns en vilja att i praktiken ändra livsstil genom vegetarianism, en kraft som ständigt pånyttföder miljöengagemang i olika delar av världen. Här finns också överlappningar till religiösa grupperingar som teosoferna som främjar både vegetarianism och österländska ideal. Det var både SNF och hälsorörelsen som under 1950-talet började protestera mot giftanvändningen i jordbruket.

Mottagligheten i Sverige för miljöfrågan leder till en i jämförelse med andra nordiska länder omfattande debatt och förstärkning av den traditionella svenska modellens politik genom upprättande av statens naturvårdsnämnd 1963 med Svenska Naturskyddsföreningen integrerad som rådgivande instans. 1964 tillsätts en statlig utredning om miljöforskningen. Det förhärskande synsättet är fortfarande att behandla miljöfrågor som tekniska och vetenskapliga. 

I Danmark fick miljöfrågan ett annat mottagande. Danmarks Naturfredningsforening grundad 1917 hade en ordförande 1960 som ansåg att organisationen ”inte har någon begränsad uppgift. Varje naturvårdsproblem är vårt, och vi kommer att ta upp varje problem som är negativt för naturen.” DN var mindre naturromantiska eller vetenskapligt engagerade i naturen som motsvarande föreningar i övriga nordiska länder var. De hade en tradition av framväxt av en dansk naturvårdspolitik grundad på dialog med socialdemokratin och ett politiskt ideal som byggde på parlamentariskt samarbete i en balanserad, lugn och harmonisk framstegsplan. Den överordnade ideologin för organisationen byggde på en ”dualistisk splittring mellan natur och samhälle, tro på en harmonisk natur, på materiell tillväxt i samhället och teknisk rationalitet som sättet att rädda en balanserad utveckling.” I början av 1960-talet gick den väletablerade organisationens ledning till offensiv mot bakgrunden av växande miljöproblem som inte längre kunde lösas genom den tidigare attityden genom att ta upp enbart enstaka frågor. ”Det är nödvändigt att ta upp mer principiella och konstruktiva frågor blev det nya mottot.” Försöken att gå till mer överordnad strid för naturen misslyckades dock. Istället engagerade sig föreningen för frågan om hur naturvården skulle betalas, något som skulle bli för dyrt om staten skulle behöva göra det. Socialdemokraterna nappade på iden och involverade DN i en politisk strid med liberala Venstre om lagen om egendomsrättigheter. Det ledde till en folkomröstning 1963 som förde till ett katastrofalt nederlag för socialdemokraterna och DN. En ny ledning efterträdde den gamla i DN och föreningen gick tillbaka till en än mer dualistisk och harmonisk syn på förhållandet mellan natur och samhälle. I valet mellan natur och politiska harmoniideal valde man de politiska idealen och struntade i naturen. Efter detta kunde miljöproblemen fortsätta att öka i stor takt i Danmark samtidigt som det blev helt tyst och varken myndigheter, allmänheten, universitet eller gamla eller nya rörelsen brydde sig särskilt om saken. Landsforeningen Natur og Ungdom bildades 1959 efter svensk förebild. De har aldrig blivit någon påtaglig kraft i miljökampen som sina motsvarigheter i de övriga nordiska länderna och snarare varit opolitiska än tvärpolitiska. 

På ett område är dock Danmark ledande i Norden. När det gäller vardagslivets frågor finns ett betydligt större engagemang i Danmark både i praktik och ideologiskt än i Sverige. Det kommer till uttryck redan under tidigt 1960-tal när de första husockupationerna genomförs och det första kollektivet upprättas. Fundamental kulturkritik och socialt experimenterande ledde till att en motkultur började spira som tycktes bära på stora löften. En av grunderna låg i en tradition av samarbete mellan socialdemokratiska och kommunistiska intellektuella från 1930-talet som utmynnade i en kulturradikalism. Den utvecklades med allt från intresse för psykoanalys och Villy Sørensens filosofi om att varken acceptera kapitalism eller kommunism och betonade vikten av folkligt deltagande i demokratin utanför de etablerade politiska institutionerna och kulturens betydelse mot statlig makt och kollektivism. Bland de unga hade den stort inflytande som också kunde komma till massmanifestationer som inte riktade sig mot något utan för något när hundratals ungdomar samlades 1963 för att hylla en av de främsta kulturradikalerna vid hans bostad. 

Bland dessa kulturradikaler och enskilda företrädare för partier och fredsrörelsen fanns personer som startade solidaritetsorganisationer som Algerierkomiteen, Den danske Apartheid-komite och andra som liknade i sin uppbyggnad Atomkampagnen. Tillsammans med den bland parlamentariker väl etablerade Mellomfolkelig Samvirke utgjorde dessa organisationer knappast någon god möjlighet för unga aktivister att komma till tals. Medan unga aktivister i svenska Världsmedborgarrörelsen hade en person mitt i krigets Alger som på plats bekämpade militarismen i samarbete med befrielserörelsen, de unga i TUG hade direkt kontakt med ANC:s ledning och Interaktion träffade Martin Luther King och smugglade valpropaganda för de svartas parti in i Zambia eller startade en organisation för unga som bekämpade militarismen genom vapenvägran så hindrades utvecklingen av demokratiska organisationer där unga aktivister kunde ha avgörande inflytande i större politiska frågor i Danmark där makten med ibland något enstaka alibi instoppat delades upp mellan äldre.

Det finns alltså påtagliga problem i den danska nya folkrörelsen. Att ljuga för sig själv om sin demokratiska hållning som den ledande atomkampagnsrörelsen gjorde och vara taktisk är något som de flesta eller alla folkrörelser ägnar sig åt, att skapa ett folkligt engagemang med små resurser är inte särskilt lätt. Utestängningen av kommunister kanske var taktisk nödvändig vilket både AMSA i Sverige 1958 och Atomkampagnen i Danmark 1960 var ett uttryck för. Men den kan också ha varit ett partipolitiskt intresse inte minst från det nybildade Socialistisk Folkeparti sida att konkurrera ut kommunisterna, ett intresse som inte fanns lika starkt i Sverige där inge utbrytning skett ur Kommunistpartiet. Problematiskt var att utstötningen av kommunister presenterades i Sverige inte som en ny mer demokratisk rörelse utan något med begränsad betydelse tvärtemot i Danmark där den elitistiska ledningsformen gjordes till en demokratisk dygd. Den både mer demokratiska utformningen av Kampanjen mot atomvapen och det mer breda politiska programmet i Sverige är bägge viktiga kvalitéer som kan peka framåt mot större förmåga att demokratisera samhället och bredda det politiska engagemanget och kan därför sägas vara tecken på att den svenska rörelsen är mer ledande än den danska. 

Den materiella situationen för olika rörelser måste dock vägas in. Skillnaden mellan Sverige och övriga Norden är påtaglig på åtminstone en punkt vid denna tid. Sverige lyckades stå utanför Andra världskriget och var dessutom betydligt rikare och mer industrialiserat än övriga länder. Man var varken med i NATO eller hade en vänskapspakt med Sovjetunionen. Av detta kan följa att hetsen mot kommunister är något mindre i Sverige än i alla fall NATO-länderna och att de finns bättre förutsättningar att vidga frågorna till att handla om mer än försvar mot vapen.

Men även med detta i betraktande så kvarstår en del skillnader som kanske inte helt kan tillbakaföras på materiella omständigheter utan tillhör de möjliga alternativens domän. Om det var taktiskt nödvändigt att hålla kommunister utanför Atomkampagnen kan det knappast ha varit nödvändigt att hålla både dem och socialister utanför EG-motståndet. Om det var taktiskt nödvändigt att ha ett så smalt program för Atomkampagnen kan diskuteras, men att i de närmaste alla kampagner också de som vänstern organiserade hade samma typ av smal inriktning på en avgränsad fråga som NATO-medlemskap, EG-medlemskap eller registrering av politiska åsikter. Mer utopiska krav som förde bortom försvar av den egna självständiga staten eller motstånd i en viss begränsad sakfråga förekom knappast annat än i form av smågrupper som där ideologin om socialism ofta var viktigare än att få med fler bakom vidgade politiska krav som hade utopisk potential. I Danmark skapas en kultur där man antingen är närmast utslätat sakfrågeinriktad på systemets premisser eller mycket radikal där ideologin blir viktigare än sakfrågan vilket ger en stor vitalitet i enskilda frågor och en stark militans och radikal kultur men har svårt för att uppnå bestående segrar och rörelser. 

Att taktiken dessutom görs till strategisk princip genom institutionaliseringen av en odemokratisk modell för organisering av de nya folkrörelserna kombinerat med en snäv enfrågeinriktning allt grundat på självbedrägeri där de odemokratiska dragen och snävheten presenteras som sina motsatser, som demokratisering och vital bred gräsrotspolitik är inget som kan ses som tvingande nödvändigt, snarare som självförvållat grundläggande av anpassning till etablerade institutioner och kommande nederlag. Att denna modell dessutom utestänger de unga aktivisterna från ledande poster där de kan skapa sig egna direkta erfarenheter av den globala kamp de ingår i är också en faktor där Sverige är påtagligt mindre auktoritärt. I Sverige tar de unga i de nya folkrörelserna sig egen makt att knyta direkta internationella kontakter och bygga egna organisationer och nya verksamhetsformer, inte sällan med de äldres välvilliga stöd. I Danmark marginaliseras en vänstersektors ungdomsgrupper som är ideologisk radikala men inte har den typ av internationella kontakter och bred kontaktyta med samhället som de svenska har. I början av 1960-talet framstår därför de svenska nya folkrörelserna som mer vitala och mindre självmotsägelsefulla och auktoritära än de danska och därför ledande i Norden. Detta även om de danska på många sätt i militans, radikalitet, massuppslutning i begränsade sakfrågor och kulturellt är föregångare men det är kvalitéer som är snöpta redan från början genom en dualistisk struktur som gör att rörelsen förlorar sig i lättköpta segrar och destruktiv polarisering.  

Den svenska å sin sida förlorar sig lätt i lättköpta statliga kompromisser grundade på att släta över problemen genom de resurser den svenska ekonomin har i kraft av sin privilegierade situation på världsmarknaden. 

15. Ny radikalism 1964 - 1966

Vid mitten av 1960-talet tog förnyelsen av folkrörelseengagemanget nya vägar. Förmågan att få genomslag i samhällsdebatten växte samtidigt med en polarisering inom rörelsen mellan de som lade tonvikt på ekonomiska maktförhållanden, kamp mot imperialism och hierarkiska organisationsformer och de som betonade samband mellan lokala och globala frågor, miljö, livsstil och direktdemokratiska organisationsformer. Återigen var det i Sverige som utvecklingen först tog fart både när det gäller politisk organisering och framväxten av en ny ungdomskultur där självständigheten gentemot äldre generationer betonades. Men snart fick de nya folkrörelserna och ungdomskulturen stor uppslutning i andra nordiska länder, särskilt i Danmark och Norge. 

Brännpunkten blev Jönköping. Här sammansmälte det framväxande lekmannaengagagemanget som bröt med inre organisatorisk toppstyrning och splittring av folkrörelser efter kalla krigets skiljelinjer med den bredaste solidaritetskampanjen i Norden. Centrum för kampen flyttade ut från huvudstäderna och riksorganisationernas huvudkontor. 

Det var i Jönköping avgörandet stod, en stad känd för sitt starka kristna engagemang. I samband med SUL:s kampanj för handelsbojkott av Sydafrika 1963 hade det uppstått lokala sydafrikakomittéer först i Lund och Jönköping, sedan i Stockholm, Uppsala och Västerås. Kommittén i Lund bestod mest av studenter med Billy Modise från ANC och senare andra studenter från Namibia, Zambia och Zimbabwe som aktiva medlemmar. I Jönköping startade Södra Vätterbygdskommittén för Ungdomens Sydafrika-Aktion bestående av lokalavdelningar till medlemmar i SUL och elevråd på gymnasierna på initiativ av Anders Johansson. Johansson kom som många andra i området runt Södra Vättern från frikyrkohem. Hans församling var Fribaptistsamfundet där alla var radikalpacifister som vägrade militärtjänst. Kontakten med Afrika kom tidigt eftersom Fribaptissamfundet hade som hade missionärer i Sydafrika, Nord-Rhodesia och Mozambique. Under sin vapenfria tjänst i Stockholm hade Johansson deltagit på ett offentligt möte 1961 ordnat av Svenska Sydafrikakommittén som bestod av kända opinionsbildare men saknade ett politiskt program och möjlighet att ansluta sig demokratiskt som enskild medlem. 

I februari 1964 ändrade lokalkommittén i Jönköping sitt mål, namn, form för deltagande, politiska bredd och kritiserade skarpt ungdomsorganisationernas bojkottkampanj för att vara alltför passiv. SUL anklagades för att vara för byråkratiskt och sakna intresse och förmåga att ta initiativ. Kommittén i Jönköping ville vidga organiseringen utanför ungdomsorganisationerna och få med partier, fackföreningar och kvinnoorganisationer. Förebilden var Anti-Apartheid Movement i Storbrittanien. Kommittén i Jönköping ombildades och inbjöd också individuella medlemmar från alla generationer och gick därmed emot SULs centraliserade och ungdomsinriktade inställning. Den nya organisationsformen gjorde det också möjligt att engagera riksdagsledamöter från tre partier. Namnet ändrades till Södra Vätterbygdens Sydafrikakommitté.

Politiskt ändrades målet. Nu gällde det att stödja de krafter som strävade efter att genomföra demokrati i Sydafrika och att övertyga regering, riksdag och allmänheten att göra samma sak. Från att ha haft en inriktning på information och humanitär hjälp till offer för apartheid över kravet om handelsbojkott som inte tycktes gå i uppfyllelse ändrades nu inriktning till fullt stöd för befrielserörelserna. En utvidgning skedde också till länder utanför Sydafrika, till en början till Sydvästafrika. 

Jönköping blev snabbt centrum för Sydafrikaaktivitet i landet. Det var här som både mobiliseringen av människor och resurser, information och politiska initiativ kom till stånd och de avgörande konfrontationerna skedde inom både det politiska partisystemet och kyrkorna. På gymnasierna i Jönköping och Huskvarna samlade eleverna in 40.000 kronor för att sydafrikanska studenter skulle kunna studera i Sverige. Flera offentliga möten ordnades med ledande aktivister från SWANU, ANC och dess militära gren MK. Redan i november 1963 publicerade man det första nyhetsbrevet med namnet Sydafrika i 76 stencilerade exemplar. I januari 1964 publicerades ett nytt nyhetsbrev på samma sätt men i 700 exemplar med namnet Syd- och Sydvästafrika i samarbete med Lunds Sydafrikakommitté på uppmaning av SUL. Särskilt viktig blev Södra Vätterbygdens Sydafrikakommittés undersökningar av Sveriges ekonomiska relationer med Sydafrika. De ledde till en rad initiativ och aktioner som gick utöver SUL:s kampanj och ledde till konflikter med Landsrådets ledning.

Med sig i sin kritik mot SUL och dess kampanj hade man de övriga lokalkommittéerna. Mot sig hade man inflytelserika medlemmar i både socialdemokratiska och folkpartiets ungdomsförbund i Stockholm. I en hemlig rapport skrev Ingvar Kindblad från SSU och Bo Kuritzén från FPU att en riksorganisation för Sydafrikafrågan ledd av kommunister eller infiltrerad av kommunister måste ”naturligtvis” förhindras. Kampanjen måste fortsätta vara kontrollerad av SUL och lokala kommittéer fick inte ha individuella medlemmar utan bara bestå av ungdomsförbund och studentorganisationer som var medlemmar i SUL där kommunister fram till 1968 var uteslutna. Det var viktigare för dessa ledande ungdomspolitiker att bekämpa kommunism än att solidarisera sig med folkmajoriteten i Sydafrika. Därför motsatte de sig en demokratisering av kampanjen som kunde ge den större kraft och ville också att deras synpunkter bara skulle vara kända i slutna kretsar. 

I juni 1964 hölls en första informell rikskonferens i Jönköping för de alltmer aktiva lokala kommittéerna och den nationella Sydafrikakommittén som varit mindre aktiv en tid. En process började som ledde till en förnyelse av solidariteten med Sydafrika. 

Placerade mitt i bibelbältet kom Södra Vätterbygdens Sydafrikakommitté i centrum också för uppgörelsen inom svenska kristenheten i förhållande till Sydafrika. Svenska Alliansmissionens ledare Knut Svensson att ..

(Missat ord i texten) och att det var bäst för bägge parter om de levde skiljda åt. Denna typ av politiska uttalanden kopplades ofta till angrepp på Gunnar Helander, Sveriges ledande Sydafrikaaktivist och f.d. missionär i Svenska kyrkan som ansågs för engagerad i världsliga frågor. Till skillnad från sin egna ställningstaganden för åtskillnad mellan raserna ansåg man att det var de som var motståndare till rasåtskillnad som var politiska och politik var inget missionärer skulle ägna sig åt. Alliansmissionen med 15.000 medlemmar och 30 missionärer i Sydafrika fick visst stöd av Helgelseförbundet och Fribaptistsamfundet. Ingen av samfunden ville delta i den konferens i Jönköping som SSAK önskade att lokalkommittén skulle organisera för att de olika kyrkorna skulle göra sin inställning till apartheid känd.. Bara Svenska Kyrkan var villig att ta avstånd från rassegregation och accepterade inbjudan, de andra vägrade delta och konferensen fick ställas in. 

Vid denna tid politiserades kristenheten i Sverige. I kampen för bevarad kristendomsundervisning i skolan hade 1 miljon namn samlats in runtom i Sverige. Ett nytt parti startade, Kristen demokratisk samling med Jönköpingstrakten som sitt starkaste fäste. En av grundarna till KDS, frikyrkopastorn Lewi Pethrus bidrog till att göra rikspolitik av frågan när han tog Alliansmissionen i försvar och kritiserade vad han kallade skällandet på Verwoerdregeringen. Södra Vätterbygdens Sydafrikakommitté kritiserade Alliansmissionen för att vara mutade av apartheidregimen. Även om konferensen fick ställas in blev det en offentlig debatt som gjorde det klart att bland en del små frikyrkosamfund som lokalt kunde ha starkt inflytande fanns de som inte delade idealet att stoppa rassegregationen, en synpunkt de delade med Svenska kyrkans medlemmar i Sydafrika som vägrade tillåta en diskussion i Lutherska församlingen i Johannesburg om kristna och rasfrågan om en svart man deltog. För Anders Johansson ledde konflikten till en brytning med den församling där hans engagemang hade startat. Han ansåg att Fribaptistsamfundet samarbetade för tätt med den sydafrikanska regimen. För många pacifister blev diskussionerna om kampens medel som blev tydliga i och med ANC:s svängning från icke-våld till att också starta en militär gren en vändpunkt. Alla icke-våldsmedel hade redan prövats av de svarta i Sydafrika och det hade inte hjälpt. För alla som var engagerade i kampen mot rasförtrycket framstod det som en nödvändighet och frågan handlade om hur man pedagogiskt skulle förklara för allmänheten varför våldsmetoder var nödvändiga. Pacifismen hade visat sig vara otillräcklig.

Bland allmänheten var opinionen mot apartheid växande och stark. Det märktes inte minst på gensvaret på den appell som den Londonbaserade World Campaign for the Release of South African Political Prisoners under den pågående Rivoniarättegången mot Mandela och hans 7 medanklagade. SUL, SSAK, Svenska FN-förbundet och lokala Sydafrikakommittéerna samarbetade för att samla in namn bakom appellen. När kampanjen avslutades i juni 1964 hade 470.500 svenskar skrivit under.

På andra områden gick det också framåt. Södra Vätterbygdens Sydafrikakommitté fick med Jönköpings landsting på en bojkott av sydafrikanska varor, något som tidigare bara hade skett i Aberdeen i Skottland. Kontakter togs sedan med alla landsting i Sverige och till juni 1965 hade 20 av 24 anslutit sig. Inga sydafrikanska varor köptes in till de sjukhus, skolor och offentliga institutioner som landstingen drive. Samtidigt fick frågan också stöd i riksdagen. 139 av 384 ledamöter uttryckte sin sympati för kravet om handelsbojkott varav 83 socialdemokrater, 22 centerpartister, 20 folkpartister, 10 kommunister och 4 moderater. 

Uppmaningen att ändra på regeringens politik att inte fatta unilaterala beslut utan bara delta i en handelsbojkott beslutad av FN sattes under tryck. Inte minst från regeringspartiet självt tillsammans med växande kritik från centerpartiet, folkpartiet och kommunisterna. Kritiken blev tydlig i samband med en internationell konferens om ekonomiska sanktioner mot Sydafrika som hölls i London i april 1964. Ola Ullsten, ordföranden för FPU som senare blev utrikesminister och statsminister, kritiserade skarpt regeringspartiet och hävdade att socialdemokraternas påtagliga frånvaro på konferensen skapade en påtaglig irritation och besvikelse bland de afrikanska och asiatiska deltagarna. Han lade till att det var ett misstag att låta kommunisterna hamna ensamma på det Afro-asiatiska blockets sida i Sydafrikafrågan. 

Några dagar senare gjorde Olof Palme sitt första radikala internationella solidaritetstal på första maj i Kramfors inför 9.000 åhörare. Vid sin sida hade han Charles Kauraisa från Namibia. Motståndet mot radikal kritik av apartheid fanns delvis starkt inom arbetarrörelsen. I diskussionerna mellan partisekreteraren Sten Andersson och de lokala arrangörerna av första majfirandet i början av 1960-talet hade man stött på problem. Den nya kravet att ta upp internationella frågor på första maj hade man inget emot utom på en punkt, ”vi vill inte ha någon djävla neger häruppe!”. Nu stod negern där sida vid sida med Palme. I sitt radikala tal om vikten av solidaritet över gränserna attackerade han den krassa och förnedrande ideologin om de vita som en överlägsen ras. Han illustrerade sitt tal med Rivoniarättegången i Sydafrika där Mandela och andra ANC-ledare hotades med dödsstraff hotades med dödstraff ”på grund av färgen på deras skinn”. Apartheid menade Palme driver svarta till desperation och det leder till våld. I kontrast till den socialdemokratiska regeringens officiella politik hävdade Palme att apartheid och rasism är ett hot mot internationell fred. Han varnade för växande klyftor mellan rika och vita, fattiga och svarta. 

Kontakterna med aktivister från befrielserörelserna växte, särskilt med de från SWANU. Bertha Ngavirue, hustru till Charles kunde på 1:a maj tala till demonstrationen i Stockholm sida vid sida med statsminister Tage Erlander till 20 000 åhörare. Tillsammans ställde alla kravet till Sydafrika att apartheidpolitiken upphörde, de politiska fångarna släpptes fria och frihet för Sydvästafrika. SWANU blev den befrielserörelse som socialdemokraterna först kom att stå nära. Redan 1963 träffade ordföranden Jariretundu Kozonguizi statsminister Erlander och unga socialdemokratiska studenter som Pierre Schori och Bernt Carlsson delade vardagsliv med SWANU studenterna. Men även studenter från SWAPO var välkomna och kunde övernatta i Carlssons studentlägenhet. Det fanns en öppenhet för nya intryck och direkta kontakter med alla som arbetade för Södra Afrika befrielse. Det tog sig också materiella uttryck som när SSU 1964 skänkte 2 000 kronor till SWANU.

Men det var inte bara socialdemokrater som knöt vänskapsband med svarta afrikanska aktivister. Centerfamiljer fortsatte bjuda in svarta studenter till jul och nyårsfirande. Riksdagsmannen Thorbjörn Fälldin bjöd in Alexander Chikwanda från Zambia som sin gäst till sin gård i Ramvik i Ångermanland 1964. Chikwanda var en ledande medlem i Kaundas parti UNIP som sedan två månader styrde Zambia. Chikwanda kom att bli vän med Fälldin och de fortsatte sedan dess att ha kontakt. Denna typ av personliga kontakter är en av förklaringarna varför centerpartiet som vanligtvis inte engagerade sig utrikespolitiskt särskilt starkt blev starka förespråkare för både utvecklingsbistånd till länder i Södra Afrika och politiskt stödde deras befrielserörelser. En annan är gemensamt intresse för landsbygdens villkor. Chikwanda blev senare minister för jordbruk och befrielserörelserna i både Afrika och andra delar av världen var i första hand baserade på bönder. Chikwanda öppnade vägen inte bara för bistånd till Zambia utan också för att befrielserörelser som ZANU i Zimbabwe fick stöd i icke-socialistiska miljöer.

I riksdagen fick Sydafrikafrågan alltmer uppmärksamhet. Först var centerpartiet som i april 1964 krävde att den svenska regeringen tog initiativ till en gemensam nordisk ståndpunkt mot apartheidpolitiken där internationell handelsblockad och andra medel skulle övervägas. I januari 1965 lade folkpartiet och kommunistpartiet in motioner som krävde sanktioner. Kontroversen hettade till med Mandelas försvarstal under hot om dödstraff vid Rivoniarättegången i april 1964, och besök av ANC företrädare samtidigt som Volvo och Avesta Järnverk ökade sina investeringar i Sydafrika.

Men allt var inte bara svenska framgångar i Sydafrikafrågan under 1964. I januari förrådes det första försöket att smuggla ut förföljda politiska aktivister. Konservativ legalism från den svenska diplomatins sida och gemensamma intressen hos svenska företag och apartheidstaten ledde till tortyr och misär. Trevare hade gjorts i mars och april 1963 från en vit man som uppgav sig tillhöra oppositionella kretsar nära Nelson Mandela som tillsammans med hela ledningen för ANC satt i fängelse. Besökaren sade sig vilja höra sig för om möjligheten att frita Mandela från fängelset i Pretoria och önskade svensk hjälp för att smuggla honom  ut ur landet, möjligen på en svensk båt. Den svenska legationen meddelade efter instruktioner hemifrån att korrekta diplomatiska regler innebar att avstå från att etablera relationer med grupper som arbetade för att störta den sittande sydafrikanska regeringen. Det gjorde att kontakterna upphörde. Mandela nämner i sin självbiografi att planer för hans flykt ut ur fängelset fanns men att de lades på framtiden då utsikterna för att den skulle lyckas framstod som små.

Men den färgade Gerald Giose försökte. På uppdrag av National Liberation front, också kallad Yu Chi Chan Club, ett av namnen på en av flera grupper som vid denna tid startade väpnat uppror sökte han kontakt med svenska regeringen via den svenska envoyen i Sydafrika, Eyvind Bratt. Organisationen såg på Sverige som ”Frontstaten för vår frigörelse i Europa”. Giose fick kontakt med Bratt vilket blev avgörande när Sydafrikanska säkerhetspolisen slog till mot allt motstånd i juli 1963 då högkvarteret för ANC:s militära gren MK stormades och elva av Yu Chi Chan Clubs ledare greps. Bratt lät Giose stanna i sitt residens och skickade en förfrågan om att anställa honom som en fiktiv trädgårdsmästare inför hans flykt. Giose sökte också politisk asyl. Utrikesdepartementet i Stockholm gav honom dock inte asyl och rådde Bratt att inte anställa honom. Bratt gjorde som han blivit rådd men lät Giose fortsätta gömma sig i residenset där han stannade till slutet av januari. Bratt lämnade Sydafrika hösten 1963 men innan sin avresa arrangerade han Giose flykt ombord på ett svenskt fartyg. Förklädd som en stuveriarbetare smugglades Giose i januari ombord på Transatlantics skepp Sunnaren, det första skeppet som skulle föra säsongens druvor och äpplen till Sverige. När Giose lämnade sitt gömställe och presenterade sig för kapten Lars Saltin krävde denne pengar av Giose och beslöt sedan att informera Sydafrikanska myndigheter om hans närvaro på skeppet. När Sunnaren gick i hamn för ovanlighetens skull i Walvis Bay i Namibia som styrdes av Sydafrika lämnades han över till sydafrikanska säkerhetspolisen. De tog honom till Kapstaden för att tvinga honom med tortyr vittna mot sina vänner i motståndskampen och om vem som hjälpt honom fly. Han lyckades motstå torterarnas syften men spärrades in flera år på ett sjukhus för psykiskt sjuka. 

När Sunnaren anlände till Göteborg möttes den av aktivister från den lokala Sydafrikakommittén. De hade ingen kännedom om tragiken ombord på båten men kom för att protestera mot importen av sydafrikansk frukt. Göteborgs Sydafrikakommitté började snart med hjälp av Anders Johansson att studera intressena bakom sydafrikansk fruktimport och Transatlantic särskilt. En tät gemenskap mellan Transatlantic, Sverige och Sydafrika upptäcktes. Både Sveriges vice-konsul i Kapstaden och Sydafrikas generalkonsul i Göteborg hade ledande positioner i rederiet. Detta ledde till hård kritik från Göteborgs Sydafrikakommitté mot sammanblandning av kommersiella intressen med Sveriges konsulära representation som skulle företräda ”kunskap om Sverige och svensk förhållanden”. 

Protester mot Sveriges främjande av handel med Sydafrika genom officiella representanter var aktuella. Tack vare kritiken hade handelsminister Gunnar Lange instruerat legationen i Pretoria att inte delta på en mässa i Sydafrika där många svenska företag var med. Men genom hela 1960-talet fortsatte dock Sveriges representation och konsulat i Sydafrika i det dolda att främja svensk handel även om man avstod från de mest iögonfallande aktiviteterna. Så sent som 1970 sammanfattade svenske envoyen till Sydafrika, Carl Johan Rappe i ett strikt hemligt memorandum sina instruktioner på ett sätt som godkändes av utrikesminister Nilsson:

”När det gäller handel mellan Sverige och Sydafrika, har jag mandatet att genomföra en rad aktiviteter för att främja export, men det ska göras på ett sådant sätt att de kretsar och nyhetsmedier i Sverige som motsätter sig ökning av svensk-sydafrikansk handel inte alarmeras.”

Politiskt skulle paret Eduardo och Janet Mondlanes besök 1964 bli betydelsefullt. Eduardo var ledare för FRELIMO som bildats av tre regionalt baserade befrielserörelser 1962. Janet hade med stöd av FRELIMO bildat Mozambique Institute för att främja utbildning av flyktingar. Institutet var formellt fristående registrerad som en tanzanisk organisation men i praktiken en del av FRELIMOs humanitära verksamhet. Janet var amerikansk medborgare och hade lyckats få stöd från amerikanska Ford Foundation för projektet. Men efter Portugals påtryckningar på USA hade pengarna dragits in. Det skedde med hänvisning till att FRELIMO var på väg att starta en väpnad befrielsekamp och det kunde Ford Foundation inte förstå. Institutet stod nu inför en ekonomisk kris utan långsiktig finansiering. FRELIMO stod inför starten av den väpnade kampen men ansåg att utbildning var en av de mest omedelbara angelägna uppgifterna. 

Besöket i Sverige skedde på eget initiativ. Janet hade svensk påbrå och hoppades på stöd. Den aktiva studentföreningen Verdandiföreningen i Uppsala kom att fungera som värd åt Mondlanes. Det gjorde att Eduardo Mondlane blev den förste blivande ledare för den väpnade befrielsekampen i Södra Afrika som direkt presenterade sina synpunkter för en bredare svensk allmänhet. Målet för resan var att bilda opinion mot Portugal med syftet att Sverige införde ekonomiska sanktioner mot kolonialmakten, få stöd för deras sak i FN och materiellt bistånd särskilt till utbildning. Eduardo Mondlane menade att det var lättare att få vapen än bidrag till utbildning.

Besöket kom lägligt. Sven Hamrell som var aktiv i Verdandi hade redan god kännedom om läget i de portugisiska kolonierna. Han var också knuten till Nordiska Afrikainstitutet och medlem i Svenska Sydafrikakommittén. Han satte Mondlanes i kontakt med både NIB och den  nyligen upprättade Beredningen för stöd till utbildning för afrikansk flyktingungdom som hade 1 miljon kronor till sitt förfogande. Det ledde till att Sverige 1965 gav 150 000 till allmänt stöd åt Mocambique institutet vilket var den största enskilda satsningen som gjordes i början av beredningens arbete. Det blev det första statliga svenska stödet till någon befrielserörelse i Södra Afrika även om institutet formellt var skilt från FRELIMO. Därmed banade Mondlanes besök i Sverige vägen för vidare humanitärt stöd till befrielserörelserna. Beslutet ledde inte till några kontroverser. Det stöddes till fullo av Folkpartiet vars ledande politiker engagerad i Södra Afrika, David Wirmark redan etablerat kontakt med Eduardo Mondlane och Folkpartiets ungdomsförbunds ordförande Ola Ullsten redan före beslutet togs i oktober 1964 besökte institutet. Folkpartiet som i allmänhet stödde västs positioner i kalla kriget kom att fortsätta stödja befrielserörelser i Södra Afrika och tog ingen hänsyn till FRELIMOs socialistiska visioner eller att Sovjetunionen försedde dem med vapen. Istället krävde man att Portugal skulle uteslutas ur EFTA och framstod som kritiker av socialdemokratin från vänster. Lika lite som i fallet med ANCs övergång till väpnad kamp ledde FRELIMOs start av väpnat uppror i september 1963 till att den svenska opinionen ändrade mening och det svenska officiella stödet till FRELIMOs humanitära verksamhet kunde bli av.

 I andra nordiska länder utvecklades också solidariteten 1964 om än inte lika avgörande. Detta år flydde namibiern Nickey Iyambo ut ur hemlandet där han suttit i fängelse för sin politiska verksamhet. Han hamnade som student i Finland senare samma år som sedan 1870 haft starka band genom missionen till norra Namibia där Iyambo gått i en av de finska missionsskolorna. Det var studenter som genom solidaritetsorganisationen World University Service gav honom stöd till studierna. Med studenterna kunde han dricka te och kaffe, åka skidor och berätta historier om egna upplevelser av rasförtrycket. Studenterna var angelägna om att söka ny kunskap utanför den europeiska horisonten. Genom studenterna fick han snabbt kontakter i det finska samhället och tillsammans kunde de bygga kontakter med massrörelserna inom fackföreningsrörelsen och partierna. Iyambo var SWAPO:s enda representant i Norden fram till 1971 och en ledande kraft i solidaritetsrörelsen för Södra Afrika i Finland. Han blev en auktoritet också för andra befrielserörelser när det gäller att första den nordiska politiska kulturen och vad som var möjligt att göra. Mer fakta och mindre slagord var hans metod samtidigt som han fick bestående vänskapsrelationer med en hel generation finska politiker som sedan nådde landets ledande positioner. Med Iyambos ankomst till Finland inleddes ett skifte i synen på befrielserörelser genom ökade kunskaper och inte minst den personliga kontakten som lade grunden för en ändrad syn både hos studenternas riksorganisation och sedan bland många andra.

Svarta tennisbollar

I Norge går man till direkt aktion mot rasåtskillnadspolitiken i Sydafrika på ett radikalt sätt. En Davis Cup match skulle hållas mellan Norge och ett vitt lag från Sydafrika. 200 aktivister från Norsk Aksjon mot Apartheid hade köpt biljetter och satt beredda på åskådarbänken när öppningsmatchen skulle börja. När den vita sporten som den kallas i Norge började sitt spel kastade antiapartheiddemonstranterna in svarta tennisbollar på banan. Sedan stormade 30-40 aktivister in på banan där de länkande varandra samman med nätet i fast grepp. 20 personer greps av polisen och en av demonstranterna måste föras till sjukhus. Konfrontationerna med polisen som var satta att sköta ordningen blev dock inte så hårda. Dessa var äldre konstaplar med erfarenhet av att ha satts av tyskarna i koncentrationsläger bara 16 år tidigare under kriget. De hade god förståelse för ungdomar som protesterade mot förtryckande regimer. De förklarade för aktivisterna att de måste göra sitt jobb. Matcherna måste ställas in men spelades senare på samma plats under stark polisbevakning. Aktionen fick stor genomslag inte bara i norsk press utan ocksåp internationellt. Den konservativa Aftenposten var upprörd över att männen hade jeans och bar skägg. Den radikala norska aktivismen mot Sydafrika blev internationellt pådrivande. I Sverige hade protester också genomförts vid David Cup matcher mot Sydafrika 1960, 1962 och 1964 men inte alls så beslutsamma som de norska.

Internationell konferens om stöd

Det humanitära stödet till Södra Afrika skulle också växa. 1964 bildar nationella stödkommittéer från Danmark, Norge, Sverige och Storbritannien International Defense and Aid Fund, IDAF med bas i London. Norden skulle bli den ekonomiskt starkaste kraften för detta arbete. Norge var redan ledande i Norden när det gäller humanitärt stöd till Sydafrika 1963 då man satsat 500 000 norska kronor. Av budgettekniska skäl hade dubbla bidrag avsatts det första året. 1964 blev det därför enbart 10 000 till den norska specialfonden men fr.om. avsattes årligen 500 000 som 1968 höjdes till 1 600 000. Under trycket från den växande kampanjen till stöd för Sydafrika 1963 började regeringen också ge efter i Sverige. 1964 beslutade regeringen att satsa 1 000 000 kronor på humanitär hjälp, den så kallade flyktingmiljonen till stöd för stipendier och utbildning åt personer som flytt Sydafrika och Namibia. Året därpå avsattes det dubbla och sedan fortsatte ökningen. 1965 tillkom också en liknande växande summor för humanitärt stöd för förföljda av apartheidregimen som kanaliserades genom IDAF. Sverige blev också huvudfinansiär för en mängd internationell projekt till stöd för flyktingar i Södra Afrika som drevs av FN, studentorganisationer och kyrkan. Även när det gäller allmänt bistånd till Södra och Östra Afrika blev Sverige och Norden ledande internationellt och stod för närmare en tredjedel av allt bistånd till länderna i regionen. 

Beslutet om flyktingmiljonen hälsades med glädje av antiapartheidrörelsen på sitt möte i Jönköping i juni. De fem lokala Sydafrikakommittéerna i Jönköping, Lund, Stockholm, Uppsala och Västerås skrev till biståndsministern Ulla Lindström att det var viktigt att pengarna delades ut av ett oberoende organ och önskad att inga diplomatiska eller andra officiella hänsyn togs när pengarna skulle användas på lämpligaste sätt. Lindström tog i hög grad hänsyn till synpunkterna. I en kommitté med NIB-chefen Ernst Michanek som ordförande fanns inte bara näringslivet och fackföreningar företrädda utan också flera framstående medlemmar i antiapartheidrörelsen. Ernst Michanek beskrev att Lindström:

”ville nästan alla så kallade gräsrotsorganisationer i Sverige skulle involveras. Kommittén skulle representera ett genomsnitt av det svenska samhället. En stor del av arbetet måste ske under olika grad av sekretess. Mot den bakgrunden var det viktigt att företrädare, inte minst för ungdomsorganisationer hade kunskap om arbetet, utan att samtidigt ha rätt att offentligt berätta om det.”

Sammansättningen av kommittén och den pådrivande kraften i den folkliga opinionen och särskilt hur studentrörelsen utvecklade synen på Södra Afrika ledde till en speciell situation. Särskilt i kontroversiella frågor var det inte regeringen som tog initiativet utan genom initiativ nerifrån. 

Danmark följde Norges och Sveriges exempel och tillsatte också 1966 en kommitté för att ge humanitärt stöd till Södra Afrika. Det nordiska och inte minst det svenska stödet skulle öka avsevärt. På sin avslutande konferens i London 1991 efter att fredsprocessen påbörjats i Sydafrika avslöjades att sammanlagt 100 miljoner brittiska pund slussats i hemlighet genom IDAF till stöd för juridisk hjälp och överlevnad till de som drabbats av apartheidregimen förföljelse. Av dessa hade 70 procent, närmare en miljard kronor, kommit från svenska staten. Det till en början ideella och folkliga engagemanget fick resultat.

Även på andra områden än solidariteten med Södra Afrika utvecklades rörelserna 1964. 
I Norge gick en man upp i talarstolen på Norsk Gymnasistsambands landsmöte 1964 och sa att ”nå var det på tida at norske elever så ut i verden”. Att bara arbeta för att förbättra sin egna villkor i skolan blev fel när ungdom i andra länder inte ens hade möjligheten att gå i skolan. Det blev början för spridning av Operation Dagsverke från Sverige till Norge med namnet Operasjon Dugnad. På initiativ av Tore Linné Eriksen och andra startades en insamling samma år som landsmötet hölls. Den gav 103.000 till Den norske Kvekerhjelpens projekt för att rusta upp skolor i Kabylien i Algeriet. På 1970-talet skulle Norge bli den främsta kraften i Operation dagsverke i Norden. 

I Finland kunde den nya organisationsformen som kallades ensaksrörelse och betraktades som opolitisk eftersom den inte var del av partiers program erövra nya angelägna områden. Den nya andan skapar Novemberrörelsen som 1964 går till aktion för att stödja hemlösa och alkoholiserade. Initiativtagare var Ilkka Taipale som också var aktiv i De Hundras kommitté. Praktisk hjälp organiserades samtidigt med kamp mot en lagstiftning som gjorde det kriminellt att vara hemlös genom att beteckna det som lösdriveri. 

I Danmark blev 1964 snarare den stora finalen för det tidiga 1960-talets organisationsmodell där Atomkampagnens styrka och inneboende svaghet och självständighet gentemot etablerade politiska system kom till uttryck. I valrörelsen 1964 gick fredsrörelsen in för att påverka partipolitiken. Ordförande för Aldrig mere krig, Svend Hausgaard som varit pådrivande kraft bakom framväxten av Fredssvenners hjelpearbejde efter kriget som ledde till bildande av Mellomfolkelig Samvirke ställde upp som kandidat för Radikale Venstre i dess starkaste valkrets Skive och blev invald. Atomkampagnen bedrev ett omfattande informationsverksamhet om var kandidaterna stod i atomvapenfrågan. Planen var ambitiös. Atomkampagnens lokala grupepr skulel mobiliseras, aktivisternas skulle skolas i nedrustnings- och avspänningsförslag samt de olika partiernas ställningstaganden, samtliga valmöten skulle täckas i hela landet där kandidaterna skulle utfrågas om sin hållning och partiernas och kandidaternas svar skulle publiceras genom pressen och egen utgivning av material. 67 lokalgrupper mobiliserades, kampanjens ledning besökte samtliga och flera kurser ordnades för aktivisterna. Fyra informationsbroschyrer togs fram Genomslaget blev rätt stort. Det blev det klart att inget parti längre gick in för att atomvapen på dansk jord. Antiatomvapenrörelsen hade segrat på sin mest mobiliserande punkt. Internationellt hade en avspänning inletts och mobiliseringen avstannade. 

16. De internationella resornas år

1964 blev också på andra sätt avgörande än genom demokratisering av kampen för solidaritet genom Södra Vätterbygdens Sydafrikauppror. Det nya uppsvinget i Sverige och Danmark föregicks av många former för världsvida kontakter och upplevelser. I alla de nordiska länderna stod sjömän och missionärer för kontakter med världen i en tid före charterresorna då fjärran hamnar bortom haven och det inre i kolonialländernas låg minst lika nära som Europa. En elit av representanter för studentorganisationer och etablerade författare började också resa ut och skriva rapportböcker hem som Jan Myrdal om Afghanistan och Kina och Per Wästberg om Sydafrika. 

Däremot var det mer sällan unga aktivister hade möjlighet att på plats skaffa sig direktkontakt med folkrörelser i tredje världen. Det som gällde för att få kontakt var Världsungdomsfestivalerna och ett fåtal andra mindre internationella möten eller de många studenter och företrädare för befrielserörelserna i Södra Afrika som ofta bjöds in till möten och studerade runt om i Norden. 

1964 skulle detta ändras för Sveriges del. Unga aktivister genomförde detta år fyra internationella resor som kom att påverka den framtida utvecklingen betydligt. En gjordes av studentorganisationen Clarté som hade rötterna i marxistisk upplysningskamp på 1920-talet. Organisationen fanns kvar i Sverige och Norden men ingen annanstans efter att ha startats 1919 på franskt initiativ som en socialistisk fredsorganisation med bl.a. Ellen Key och Selma Lagerlöf i den internationella styrelsen. Svenska Clarté skickade efter en hel del diskussioner en delegation med Sköld Peter Matthis och andra till Kinesiska kommunistpartiets 15-års jubileum av revolutionen detta år. De var de enda blåögda västerlänningar som sett Kina på många år sedan banden med Sovjetunionen brutits 1959 och därmed också kontakterna med alla västeuropeiska kommunistpartier. Bara albanska kommunistpartiet upprätthöll kontakten och var också med från Europa på jubiléet. Svenskarna möttes av stor uppmärksamhet. Clartéisterna fick besöka fångvårdsanstalter och många andra miljöer i landet. De fick kunskap om den pågående konflikten i Vietnam och en kritisk syn på Sovjetunions politik. Tredje världens befrielse kom att stå i fokus och kampen mot USA-imperialismen. Men väl hemma motarbetades de av majoriteten av Clarté och förbundet vägrade publicera deras rapport från Clartéresan till Kina. Sköld Peter Matthis isolerades både i vänstern och fredsrörelsen. Han tvingades avgå som ordförande för Clarté och lämna styrelsen för Kampanjen mot atomvapen. 

Det stundade stora strider för att kontakterna med tredje världen inte bara skulle vara en individualiserad angelägenhet för författare och konsumenter av böcker eller partipolitiska eliter utan också kollektivt politiskt ansvarstagande. Gruppen som rest till Kina intresserade sig för att bryta med den officiella linjen som rådde i alla partipolitiska miljöer i Sverige. 

”Vi var faktiskt väldigt ensamma om uppfattningar som idag är självklara för många. Det gällde för oss att leta fram exempel på att världen inte var så problemfri som tidningar och politiska partier ville framställa den. Vi var en grupp clartéister i Stockholm som bildade en studiegrupp och slukade allt material vi kom över om Sydostasien och Latinamerika.”

Maoismen väckte vid samma tid intresse också i de övriga nordiska länderna. I Norge tog SUF avdelningen i Porsgrunn 1964 upp en diskussion om maoismen. I Danmark bildades i juni 1964 den maoistiska gruppen Kommunistisk Arbejdskreds under ledning av Godtfred Appel som uteslutits ur DKP. Men det var bara i Sverige som direkt kontakt etablerades genom besök på plats i det kommunistiska Kina. 

En lika omvälvande resa gick till Indien dit flera i TUG åkte samma år. De bjöds in av Vegetariska världskongressen för att propagera inför indiska studenter. Påverkade av de rikas barn som studerat i utlandet började alltfler studenter i Indien gå i nylonskjortor och äta kött för att anpassa sig till vad de uppfattade som västerländska ideal. I massmöten inför upptill 500 000 deltagare fick den västeuropeiska ungdomsdelegationen berätta om andra ideal i väst än köttätande och syntetiska fibrer. Erfarenheterna från denna resa var svårare att förmedla än från de andra resor detta år då det varken kunde bygga på redan existerande intresse för allt som rörde sig i USA eller på att ingå i vänsterns tradition om än som oppositionella. 

Några unga anarkister for till Milano där de deltog i direkta aktioner. De fick genomslag i pressen och ändrade radikalt på anarkismens förutsättningar i Sverige. I övrigt bestod anarkisterna enbart av äldre men nu hade en ny generation börjat komma fram. (Här behövs mer bakgrundsfakta.)

Till USA reste TUG aktivisten Peter Modesta året därpå. Där gick kampen för de svartas rättigheter in i en intensiv fas. Ungdomar från Nordstaterna åkte till Södern för att hjälpa till med inskrivningen i vallängderna och stå emot segregeringen av de svarta. Kampanjen för att registrera svarta väljare i södern hade inletts med en mobilisering som ledde till flera mord på medborgarrättsaktivister men också politiska segrar under Freedom Summer 1964. Modesta blev en Freedom Rider och kunde komma tillbaka med ökade insikter i USA:s förtryck av den egna befolkningen och begynnande protester mot Vietnamkriget. … Samma år som Freedom Summer hölls de första massdemonstrationerna i USA mot kriget med 30 000 och senare 50 000 deltagare. Året dessförinnan hade den största demonstrationen haft 600 deltagare i USA. Amerikanska erfarenheter fanns inga svårigheter att få med sig och sprida, kring medborgarrättsrörelsen spreds mycket material.

För unga danska aktivister var Emmausrörelsen i Frankrike ett resmål. Här ordnade det vandrande lumpsamlarkolletivet i Normandiet varje år ett internationellt läge för de som kunde tänka sig att arbeta tillsammans med lumpsamlare en kortare eller länge tid. Hit åkte Fleming Nielsen. Han beskriver hur samarbetet fungerade utmärkt. Lumpsamlarnas vardag avbröts av något främmande och spännande. De blir experter som ska lära andra någonting. De är värdar som tar vara på sina gäster och ser att andra från fjärran länder intresserar sig för deras arbete och får uppleva att de inte är ensamma på de eländiga platserna för sortering av lump. (Pulterkamrere og lssepladser) Även om en avgörande skillnad finns mellan den unge dansken som efteråt kan åka hem igen till ett bekvämt liv och lumpsamlaren som fortsätter det fattiga slitet. Fleming Nielsen beskriver med egna ord sin uppelevelse:

”Jeg har selv deltaget i disse ungdomslejre og arbejdede i Carentan, en lille by ca. 20 km fra Cherbourg. Vi holdt til i en skole, der havde sommerferielukning. Der var brændende varmt, og stabler af tøj, papir og jern hobede sig op alle vegne. Femten lastbiler, som byens borgere havde fremskaffet til os, kørte ud om morgenen og kom tilbage ved middagstid fyldt med mere papir. I nonneklosteret lavet de middagsmad til os, men lad os gå kort hen over alt det. Kun en ting vil jeg fortælle.
	En eftermiddag var en kammerat og jeg taget af sted med trækvogn og højttaler, ud for os selv for med råb at meddele, at ’her kommer abbé Pierres klunsere. Vi samler jern, klude og papir. Vi tømmer Deres pulterkamre. Hjælp os! I abbé Pierres navn siger vi dem Dem tak’. Folk smilede venligt til os, og højttaleren skrattede. De bar skramlet, der bagefter skulle sorteres, ud til os, og vi takkede og hentede mere ned fra pulterkamrene, mens magre udhungrede lopper, der havde dovnet i kludene, sugede blodet af os. Vi kendte ikke meget til byen og kom ind i en gade, der så uendeligt fattig ud med tyve ens grå huse. Vi forsøgte alligevel, om der var lidt at hente i en affaldsdynge. To små piger stod så til, mens vi kørte frem. Og lidt efter kom konerne ud til døren og tørrede hænderne af i tørklædet. ’Kom indenfor!’ Der lå en gammel man dog og sov. Og vi fortrød, her var intet at hente. Kun klæderne på kroppen av folk. Lutter fattigdom. Konen gik bagud og kom tillbage med en håndfuld aviser, iturevne stykker uten verdi. Vi gik efter hende for at se. Om der var mere. Der var måske en tjeneste, vi gjorde om hende.
	Hun hendtede det på toilettet.
	Bagefter tog hun kopperne af bordet og rak mig dugen, der lå under. ’Nej tak’, sagde vi. ’Den er til abbé Pierre, noge kunde ha brug for den.’ Manden vågnede og så, at hun forærede dugen væk. De skændtes og rev hinanden i håret i ti minutter. ’Den er til abbé Pierre’ blev hun ved. Til sidst forstod han. Vi måtte tage den med. Vi lagde den verdiløse dug sammen og anbragte den forsigtigt oven på læsset. Hun kunne få den glæde at tro, det var en kostelig gave, hun havde givet os i hænderne. De stod begge to og vinkede, da vi kørte videre. De har nok skændtes en smule om aftenen, for det var jo den eneste dug.
	Den kom aldrig til Emmaus. Jeg tog den med til Danmark, men den gik i stykker, da den blev vasket. Den er alligevel ikke blevet smidt ud. Den har værdi for mig, og jeg følte ikke, det var at stjæle.”

Resultatet var påtagligt. I Danmark började ungdomar gemensamma insatser för att samla lump för att stödja självorganisering och utbildning i tredje världen bland fattiga. Resan till Kina inledde en epok av massmobilisering mot USA imperialismen i Indokina. Resan till Italien en drastisk föryngring och förnyelse av anarkismen och viljan och förmågan till direkt aktion medan resan till Indien tillsammans med resan till Italien och USA ledde till framväxten av en direktdemokratisk alternativrörelse som förenade lokal och global kamp och överskred splittringen av internationellt engagerade folkrörelser i anpassning till kommunistiska eller kapitalistiska staters politik. 

17. Vietnam kommer till torget

1965 började det jäsa alltmer i samhället. I Sverige var ett av statsmaktens sätt att hindra protester att ingripa mot varje offentligt uttalande som tolkades som försvarsfientligt. Polisen stormade in på ett galleri i Stockholm och beslagtog ett plakat som konstnären, pacifisten och esparantisten Jarl Hammarberg hade hängt där med den förbjudna uppmaningen Vägra värnplikt – vägra döda! Det väckte protester bland kulturpersoner som försvarade yttrandefriheten. Senare fick Hammarberg 20 dagsböter i straff för plakaten som dömdes vara uppvigling. Kampen om yttrandefriheten fortsatte kring denna fråga under resten av 1960-talet. Under 1:a maj skrev många samma budskap på sina plakat igen och blev alla dömda till samma dagsböter som Hammarberg. Men för Världsmedborgarrörelsen gick det annorlunda. De tryckte 2.000 plakat med budskapet ”Allmän värnplikt är allmän mordplikt” och satte upp dem i hela landet men fick inga böter alls. Tryckta medier omfattades av tryckfrihetsförordningen. 

Vid nyår skeppade stora amerikanska truppstyrkor över till Vietnam och i februari 1965 startade USA upp bombningarna av Nordvietnam. Det ledde till direkta aktioner i liten skala mot Vietnamkriget framför USA:s ambassad i Stockholm samtidigt med liknande aktioner i Köpenhamn. ((Det förekom mindre demonstrationer mot Vietnamkriget redan 1964 i Sverige?? Osäker källa)) Hösten 1964 hade Clartéförbundet fördömt USAs inblandning i Vietnamkonflikten men det var framförallt i Danmark där protester fördes fram. Först 1965 väckte frågan större intresse i Sverige. Ett tiotal Clartéister i en Sydostasienstudiegrupp protesterade mot kriget framför USA:s ambassad i en serie demonstrationer. Världsmedborgarna ordnade sit-ins och släpades så de blödde mot asfalten bort därifrån. I radion kunde Sara Lidman och Arthur Lundkvist ta upp kritiken mot USA och stödja Vietnameserna.

Det fanns både stöd från breda kretsar och ett fantastiskt eller om man så vill fanatiskt motstånd mot allt som kunde verka vara för fred om det inte skedde med USA:s medverkan. 

”Avspänningen mellan USA och Sovjet hälsades överallt med glädje, … Den allmänna meningen var att det kalla kriget nu hade ersatts av en era med evig fred. 
- Även inom vänstern betraktades USA:s ledare som förnuftiga män som övergett alla krigiska planer. Antikärnvapenrörelsen och den nuvarande VPK ledningen propagerade ivrigt för den här avspänningsidyllen.
- Inspirationen till den nya linjen kom från Sovjetledarna som ansåg sin ’fredliga tävlan’ med USA som den bästa formen av kamp mot imperialismen. Enligt Chrustjev gällde det att ’släcka alla gnistor som kan tända en präirebrand’ – i klartext förhindra väpnad befrielsekamp mot imperialismen, eftersom den kunde äventyra världsfreden.”

Att då hävda att man måste anstränga sig eller göra uppror för att få fred kunde uppfattas som en provokation när det enda som behövdes var att förlita sig på att samhället makthavare i samförstånd skulle lösa alla problem. 

På väg till en av världsmedborgarnas minidemonstrationer vid USA:s ambassad våren 1965 stod fredstrubaduren Roland von Malmborg och liftade i Saltsjöbaden. Han blev upplockad i en bil som visade sig vara körd av Alice Babs på väg till TV-programmet Hylands hörna. Det blev upptakten till att fredstrubaduren hamnade som artist i Sveriges populäraste program genom tiderna. Denna gång hade 5 miljoner flockat sig framför TV:n för att titta på Hylands hörnas insamling till Röda Fjädern. Lennart Hyland var påtagligt nervös för att Roland von Malmborg skull utnyttja tillfället och säga eller sjunga något olämpligt. Fredstrubaduren vill sjunga en hyllning till FN:

Förenta nationerna bildar en kedja
Skapad fram i frihetens smedja
Håll din hand kvar på plogen
ej med svärd, ej med svärd.
Alla människor hand i hand
Plöj på. Plöj på. Plöj på.

Räck din hand till den som blöder.
ty vi mänskor är alla bröder. Refr.

Alla människor hand i hand,
av alla sorter, från varje land. Refr.

Med de hungrande bryt ditt bröd.
Åt de kunskapstörstande ge ditt stöd. Refr.

Redskap har du fått i hand.
Låt ej ditt liv rinna ut i sand. Refr.

Lennart Hyland sa sig riktigt höra hur kommunisterna kom klampande när han i förväg fick höra texten berättar Roland von Malmborg. Sådan ”propaganda kan man inte ha i program om hur man ska hjälpa människor.” Fredstrubaduren fick klara besked – ”Du har din fulla frihet att sjunga något annat eller avstå”. FN-propagandasången censurerades och Roland von Malmborg fick sjunga en gospel istället. Med ett extra stort fredsrockmärke fäst högt upp nära halslinningen för att komma med i bild och noga påpassad så ingen farlig uppmaning kom över läpparna..

Freds- och antikrigsvåren fortsatte. I mars ordnade Socialdemokratiska studentklubben en demonstration med opinionsmöte efteråt. 13 april ordnade Svenska Fredskommittén, Clarté, KMA och Svenska kvinnors vänsterförbund fackeltåg mot kriget. Världsfredsrådets presidium sammanträdde 24-25 april i Stockholm och uppmanar USA att upphöra med aggressionerna i Sydvietnam. En lista med namn för fred överlämnades till statsminister Erlander av en delegation bestående av Andrea Andréen som talat på den gemensamma demonstrationen i april, Bertil Svahnström och Siv Jakobsson. 

I samband med Världsfredsrådets möte tog några vietnameser kontakt med Clartés Sydostasienstudiegrupp och de träffades. De hade fått inresevisum på villkor att de endast deltog på Världsfredsrådets möte och inte träffade några andra svenskar så träffen skedde i hemlighet. Mötet blev viktigt för den svenska gruppen. Tidigare hade bara kommunisten John Takman i hela Sverige tillgång till vietnamesiska tidningar och de hade gruppen inte kunna få låna. Nu fick de tillgång till material. Men något var än viktigare:

”framför allt stärktes vi i den politiska uppfattning vi var så ensamma om. Vietnameserna betonade nämligen att allt solidaritetsarbete måste skilja mellan angripare och angripen och att ’USA ut ur Vietnam’ därför var den grundläggande paroll man aldrig fick kompromissa bort.”

Samma månad som Världsfredsrådet möte hölls kom första numret av Vietnambulletinen. Det krävde en hel del slit och en ny aktivistkultur börjar växa fram i brist på pengar och etablerade kanaler för att föra ut sitt budskap.

”De första numren stencilerade vi på Tekniska högskolan. Vi kände en kille som hade nyckel dit. När ljuset var släckt i alla fönster, gick vi in och stencilerade hela nätterna. Så vi betalade inte ett öre för papper och el-stenciler.
- Att vi alla deltog direkt i produktivt arbete stärkte sammanhållningen i den lilla gruppen och var viktigt för att forma den fina arbetsstil som alltid präglat FNL-grupperna och skilt oss från de flesta andra organisationer.”

På första maj tar utrikesminister Torsten Nilsson upp det ”tragiska skeendet” i Vietnam. Den årliga pingstmarschen 5-7 juni med 1 000 deltagare ordnad av KMA kombinerades med en fasta och hade Fred i Vietnam och Förhandla nu som ett huvudtema. En clartéist bar plakatet ”FNL säger nej, vi säger nej” för att stödja FNL:s krav på att inga förhandlingar skulle starta förrän USA:s trupper lämnat Vietnam. Det stred mot arrangörernas krav om omedelbara förhandlingar och en schism uppstod där clartéisterna angreps för att inte förstå syftet med demonstrationen Den konflikten skulle växa alltmer mellan pacifism stödd av alla etablerade krafter i samhället och en linje som tog avstånd från fred till varje pris och ansåg USA vara angripare.

Den 14 juni skulle något mer banbrytande hända. Då genomförde Sköld Peter Matthis, Åsa Hallström och några till en demonstration på Hötorget. De gick längre än pacifisterna och krävde USA måste lämna Vietnam och stöd till FNL, en paroll som från och med nu skulle få sitt historiska genombrott i Sverige. När demonstrationerna vid ambassaden inte skapade tillräckligt med uppmärksamhet och färre slöt upp efter hårda angrepp från polisen sökte clartéisterna sig till centrum. 

”Vi gick till Hötorget med några plakat och en bunt flygblad. För att undvika polisövergrepp var vi inriktade på maximalt tillåtna metoder. Vi ställde oss i alla fyra hörnen av Hötorget för att vi inte skulle störa ordningen, och vi var klara över att lyda alla polisens uppmaningar och att flytta oss några meter. Så kom två poliser fram och sa till oss att vi måste ta ner plakaten. Tre grupper lydde uppmaningen. Sist kom de fram till mig framför Konserthuset. Jag visste ju att vi hade vår lagliga rätt att stå där med plakat, så jag försökte diskutera med poliserna. När de var orubbliga, krävde jag att få tala med polisbefäl och få kvitto på mitt plakat om de beslagtog det. Då kom plötsligt ett tiotal polisbilar med tjutande sirener. Jag överfölls och två poliser bar mig till bilen.”

Polisen hade med våld sökt föra bort Sköld Peter Mattis. Han fick ett armgrepp runt halsen som fick medicine studerande Åsa Hallström att reagera eftersom strupgreppet var livsfarligt som hon såg det. När hon rusade fram ansåg polisen att hon hade bitit dem i örat, något som var ett påhitt av polisen vid närmare granskning men spreds i pressen. Det som däremot var sant var att polisen med våld krossade handledsbenet i Åsa Hallström hand genom att långsamt vrida sönder handen. Senare fälls Sköld Peter Matthis och Åsa Hallström i domstol, bägge får 12 dagsböter för våldsamt motstånd och Matthis dessutom 75 dagsböter för obefogat åtal mot polisen. Fyra år efteråt fastställdes underrättelsernas dom mot Matthis av Högsta domstolen. Han fick också betala skadestånd och rättegångskostnader. 

”Handgemänget” vid Hötorget fick stor uppmärksamhet i massmedia som ”Slaget om Hötorget.” Kulturpersonligheter som Maria Wine, Stig Carlsson och Arthur Lundqvist slöt genast upp bakom demonstranterna den följande lördagen för att värna om demokratin. Med såna personer bakom sig kunde inte polisen fortsätta sin godtyckliga tolkning av demonstrationsrätten utan fick sluta med trakasserierna. Det blev fullpackat med folk nyfikna på bråk men också många som var upprörda och ville hjälpa till. På ett ungdomshotell tillverkade några under veckan små pappersnålar med texten ”USA ut ur Vietnam” som de kom med till lördagsmanifestationen. De delades ut gratis och många tog dem på sig. Därmed fick rörelsen den paroll som sedan blev bestående – ”USA måste lämna Vietnam” ändrades till ”USA ut ur Vietnam”. Efter den första uppbackningen genomfördes regelbundet demonstrationer på Hötorget mot USA. 

De spontana reaktionerna blev orsak till en ändrad taktik från rörelsens sida. Dittills hade Clartégruppen sökt få till stånd kontakt med flera organisationer för att bilda någon typ av Vietnamkommitté. Nu övergavs dessa idéer. Organisationerna hade mött dem med kalla handen. Istället hade det gått att få stöd från folk direkt. Den första FNL-gruppen växte fram ur möten efter Hötorgs-demonstrationerna varje lördag med ett tjugotal utan politiska erfarenheter och ett tiotal clartéister. 

I det lilla påbörjades allt det osynliga arbete som ger en folkrörelse liv. Hjalmar Montelius var född 1891, en kristen marxist och med från allra första början i FNL-rörelsen: ”Jag blev uppringd av Sköld Peter Matthis på sommaren. De skulle starta en insamling till FNL i Sydvietnam och bad mig ta hand om revisionen. Jag svarade självfallet ja.” Montelius skulle förbli arbetet med insamlingen trogen under alla åren och kunde följa varje skede i rörelsens utveckling. ”Insamlingen är en känslig opinionsmätare. Den speglar tydligare och snabbare än något annat varje förändring.” Montelius noterade noggrant varje förändring i hur bössinsamlingen och andra metoder påverkade det samlade resultatet. Tillsammans med Gunnar Inghe och Evert Kumm skötte han uppdraget. Det första året samlade man in 152 380 kronor. Till slut blev det närmare 10 miljoner kronor.

På broderskapsrörelsens kongress i Gävle i juli tog också det konsultativa statsrådet Olof Palme upp frågan om Vietnamkriget. 

”det vi bevittnar är en folkens resning mot de privilegierade grupperna. Det vi lyssnar till är samma krav på frihet och jämlikhet för de stora massorna av befolkningen som en gång tände hoppet och stimulerade framtidstron hos den framväxande arbetarrörelsen i Europas länder. Skillnaden är att kraven i dag åtminstone delvis riktas mot oss. Den demokratiska socialismens grundläggande moraliska värderingar förpliktar oss i varje fall att stå på de förtrycktas sida mot förtryckarna, på de eländigas och fattigas sida mot deras utsugare och herrar … Jag vet inte om bönderna i Vietnams byar – för det är ju om Vietnam jag mest talat – har några utopier, några drömmar om framtiden. Det intryck man får förmedlar en känsla av hopplöshet och resignation, av förvirring och förtvivlan över en maktpolitisk kamp som går ut över deras livsbetingelser. Drömmer de om framtiden, sker det förmodligen i enkla kategorier: en tillvaro i fred, utan svält och där deras människovärde respekteras.” 

Talet väckte positivt gensvar inom arbetarrörelsen men kraftiga protester från borgerliga partiledare och ledarskribenter. Palme ansågs gå Kinas ärenden och äventyra Sveriges oberoende gentemot Sovjetunionen. Med tanke på att Palme redan året innan på 1:a maj i Kramfors varit lika tydlig i sitt stöd till det berättigade i förtryckta folks kamp för sin befrielse så är de starka reaktionerna anmärkningsvärda. Men i Kramfors stod Palme sida vid sida med en svart från Södra Afrika och sammanhanget kunde ses som stöd till kampen mot apartheid som hade bred uppslutning. Nu nämndes uttryckligen Vietnam och det innebar att det inte var en liten minoritet vita i ett avlägset afrikanskt land som kritiken främst riktade sig mot utan USA. Det gjorde den borgerliga reaktionen mycket skarp vilket också förstärktes av att Palme under utrikesministerns semester fyllde dennes post. 

I pressen startade en mer kritisk debatt mot USA anförd av Lars Forsell, Sven Lindqvist och Göran Palm. Forsell protesterade i humanitär anda, Lindqvist hävdade att USA och dess asiatiska stödregeringar sökte militära lösningar på social, ekonomiska och politiska problem och Palm angrep det kapitalistiska globala styrelseskicket. 

Helt annan masskaraktär än slaget om Hötorget i juni fick händelser på samma plats i slutet av sommaren. I augusti växte den allmänna oron bland ungdomar i Stockholm mot ett auktoritärt samhälle. Hötorgskravallerna med tusentals deltagare bröt ut som resulterade i att över 622 personer greps. Flera skyltfönster krossades och bränder anlades på gatan. De flesta släpps från polisstationerna efter att man antecknat deras namn. En del fälls i senare rättegångar i vad som betecknas som särskilt graverande fall. En 18-årig finländare fick 1 månad ovillkorligt fängelse för stenkastning mot polismän. Det var ungdomskravaller i en sådan omfattning att man fick gå tillbaka till 1940-talet för liknande händelser. Dessutom upplöstes inte ungdomarna efter kravallerna och försvann in i mängden. Mods i militärjackor hade kommit för att stanna. 

Parallellt med ungdomskravallerna i Stockholm fick FNL-rörelsen ökad uppslutning. Men först med att starta en organisation blev kretsar i de etablerade fredsorganisationerna i augusti som bildade Vietnamkommittén. Deras gemensamma paroll var Fred i Vietnam och tonvikten lagd på humanitärt bistånd via hjälporganisationer. Denna politiska inriktning fick genast kritik av den Clartégrupp som var engagerad i Vietnamkriget. Att ingen åtskillnad gjordes mellan angripare och angripna sågs som ett förräderi mot det vietnamesiska folket. Vietnamkommittén ansåg att kritikerna förlängde kriget genom avståndstagande till fredstanken. I Tidningen Freden hävdade Bertil Svahnström att tanken att FNL skulle vinna kriget mot USA militärt hade ”ingen kontakt med verkligheten.” Vietnamkommittén tog också avstånd från kränkande plakat och bråk vid demonstrationer. 

Det fanns motsättningar, ofta mellan personer som tidigare gått i samma demonstrationståg mot atombomben eller rasförtrycket i Sydafrika. FNL-aktivisten Claes Sundberg beskriver stämningen målande: ”Gamla vapenbröder blir lätt oförsonliga. Tidigare hade dom gott gått tillsammans i demonstrationer men när dom skulle markera olika linjer i Vietnamfrågan så blev dom så inihelvete bittra och oförsonliga. Det var nästan lite av separerade äktenskap över det.”

I september splittrades Vietnamkommittén och flera anslöt sig till bildandet av landets första FNL-grupp som kunde startas samma månad i Stockholm, Arbetsgruppen för stöd åt Sydvietnams Nationella Befrielsefront. Det som snabbt blev en samlingspunkt under hösten var Ateljé 3 på Södermannagatan. Här ordnades en konstutställning med verk som flera konstnärer skänkt. Pengarna gick till FNL-insamlingen. ”Folk kom dit och snacka och sa: vi måste göra något, vi måste organisera oss.”

Gruppen i Stockholm fick snart efterföljare 1965 i Uppsala, Göteborg, Örebro och Söderhamn. I Linköping hade riktaren Rudolf Skandevall läst om överfallet på demonstranterna på Hötorget. Han skrev till Stockholm efter insamlingslistor och började tillsammans med andra samla in pengar i november och bildade en grupp i januari. De förbjöds under ett års tid att samla in pengar i Linköping av polisen då det inte gick till ”ideella ändamål”. Desto lättare gick det på andra orter i Östergötland som de åkte runt till. De sålde också Vietnambulletiner. Skandevalls personliga rekord var 91 ex på 4 timmar. Han såg också vem som gjorde mest arbete: ”Här liksom på så många andra orter är det flickorna som gått i spetsen.”

Bakgrunden var olika. Skandevall i Linköping var gammal Spanienfrivillig och motiverade sitt ställningstagande med att han ville ”stödja det folk som så tappert kämpade för sin frihet och sitt oberoende mot en europeisk stormakts förtryck. Jag hade lite erfarenhet från Spanien och visste att, att kampen blir ytterligt hård och även ojämn, när den ena sidan lider brist på ,allt och den andra är oerhört överlägsen särskilt ifråga om vapen och ammunition. Idealism och kamplust i alla ära, men den är inget skottsäkert pansar. Jag förstod, att folkets segrar i Vietnam kostade oerhörda uppoffringar och otaliga kämpars liv.” Men de flesta var ungdomar. I Lund var det medlemmar i socialdemokratiska studentklubben och Clarté som bildade Lunds Vietnamkommitté i januari 1966, i Örebro SSU-are och medlemmar i SKP:s ungdomsförbund, i Uppsala var det Clartésektionen som bildade en grupp och i Göteborg startade en grupp närstående SKP:s ungdomsförbund bössinsamling, bulletinförsäljning och s.k. punktdemonstrationer. I Umeå fick FNL-gruppen en bred bas där många folkpartister och andra deltog i ett enhetsfrontsarbete som först på 1970-talet blev en modell också för hela riksorganisationen.

I början av 1966 fick de välorganiserade marxist-leninisterna majoritet i Clartéförbundet på årsmöte och nyvänstern marginaliserades. Därmed fick de radikala Vietnamaktivisterna en organisation som stödde vikten av att mobilisera en självständig rörelse i motsättning till befintliga partier snarare än att vara en förening för diskussion om reformering av partier och vänstersocialistisk idédebatt.

Våren 1966 startade Vietnamkommittén Nationalinsamlingen för Vietnam som var tänkt att gå till både FNL och regeringen i Sydvietnam. Insamlingen stöddes av samtliga riksdagspartier, delar av näringslivet och föreningssverige. Insamlingen kritiserades hårt av FNL-rörelsen som vände sig särskilt mot att de insamlade medlen skulle gå till båda sidor i konflikten, både befrielserörelsen och USA-stödda Saigonregimen. Insamlingen nådde till en början viss betydelse men somnade snart in

FNL-grupperna vändes sig emot Nationalinsamlingen. Att bägge parter skulle gå till bägge parter i konflikten, både Saigonregimen och befrielserörelsen. Angripare och angripen måste skiljas åt enligt FNL-gruppernas syn som motsatte sig både den USA-stödda Saigonregimen och USA. 

En motsättning som dominerar analysen av polariseringen i Vietnamrörelsen ställer pacifism och humanism mot politisering en antiimperialistisk syn på världen. Kärnvapenmotståndare i det tidiga 1960-talets fredsrörelse påstås se Vietnamkonflikten som en konflikt mellan Öst och Väst där det var viktigt att inte ta ställning för att undvika ett världskrig. FNL-aktivisterna verkade för ett villkorslöst stöd till befrielserörelsen. 

Detta är till viss del sant. Men i FNL-rörelsens egen bok om sin historia betonas en helt annan konfliktlinje som kan ge bättre förklaring till varför FNL-rörelsen lyckades vinna över så många aktivister och snart bli dominerande bland unga samhällsengagerade. Jan Myrdal menar att det skedde en uppgörelse med 1950-talets arbetsstil inom Vietnamrörelsen. Den var samtidigt en uppgörelse med kommunistpartiet. Solidaritetsrörelsen med FNL gick på tvärs med den politik som Sovjetuniuonen förespråkade vid denna tid däer det gällde att förorda avspääning med USA och undvika konfrontation. Därför ställde sig majoriteten inom kommunistpartierna bakom kravet Fred i Vietnam och gick emot ett partitagande för befrielserörelsen. 

En strid uppstod som tog sig i uttryck av en uppgörelse med den i flera solidaritetsorganisationer dominerande kommunisten John Takman som stod för partiets linje om fred i Vietnam. Myrdal fortsätter sin utvärdering:

”John Takman representerade dock inte bara en felaktig politik; han representerade en förlamande arbetsstil. På gott och ont var han typisk för femtiotalets fredsrörelse. Han ger en förklaring till hur detta arbete kunde utföras i det kalla krigets Sverige och varfr det aldrig blev riktigt framgångsrikt.   
Hans personliga kvaliteter var stora. Han hade charm. Han var under de hårdaste åren en av bjudkommunisterna; de som kunde tas emot och vias upp på middagar och ammankomster även utanför den officiella radikalismen. Han hade vidsträckta internationela förbindelser. Han var en arbetshäst. … Han skötte själv Clarté nästan på egen hand och bar själv upp såväl organisation som tidning. Med fantastisk glöd bekämpande han också fiender i de egna leden.”

Den hierarkiska modell som förhärskade i kampanjer styrda av organisationskarteller saknade attraktionskraft och förutsättningar när kalla kriget inte längre var lika intensivt. Det hade basgruppernas påbörjade uppgörelse med toppstyrningen i Sydafrikarörelsen under 1964 redan visat som beredde marken för mer aktiviststyre i solidaritetsrörelsen och liknande tendenser på annat håll. Den betydlig radikalare linjen som stödde FNL och USA ut ur Vietnam visade soig också vara den linje som bröt med en arbetsstil som redan antiatomvapenrörelsen redan börjat bryta med. I valet mellan att fullfölja den brytningen med toppstyrda organisationer styrda av outtalade hänsyn eller hemliga uppgörelser och en rörelse där aktivisterna diskuterade sig samman till en gemensam linje valde även många pacifister att gå med i FNL-rörelsen.

Den 26 mars organiserades Internationella Vietnamdagen på flera platser i landet ofta av FNL-grupperna på amerikanskt initiativ. I Stockholm tågade 1 600 människor. I Norrköping blir det uppståndelse:

”Klockan halv ett när jag kliver av utanför Domus. Det är mycket folk i rörelse  utanför varuhuset. Men jag ser omdelbart plakaten. Över människohavet vaggar stora svarta bokstäver: USA UT UR VIETNAM! STÖD FNL! USA MÖRDARE!
	Det är stor uppståndelse. Jag står omtumlad på trottoaren och ser hur folk samats kring plakatbärarna. Jag skymtar också ett par polisuniformer i vimlet. Det verkar som något har hänt.
	Men det är ingen fara. Jag upptäcker Kurt i hörnet under trafikljusen och han ler och vinkar lugnt åt mig. På magen bär han ett plakat med texten USA MÖRDAR I VIETNAM. I handen håller han en bunt Vietnambulletiner.
	Ingenting allvarligt har hänt. Uppståndelsen gäller demonstrationen. Den första Vietnamdemonstrationen i Norrköpings historia. Det är alldeles nytt och enastående. Mitt på Drottninggatan i Norrköpings centrum ställs i dag för första gången parollerna USA UT UR VIETNAM och STÖD FNL.
Vad bra at du kom så tidigt, säger Pär. Nu blir vi tjugofem. Folk står över halva stan, men det behövs fler här vid Domus. Klockan tre ska alla samlas här och sedan ska vi gå Drottninggatan ned i ett litet demonstrationståg. Det blir väl fint.
Jag får tag i en bunt bulletiner och hänger på mig ett plakat som det står ”STÖD FNL PG 400 499 STOCKHOLM K” på.”

Den nya rörelsen fortsätter skapa uppmärksamhet. Efter första maj tåget i Stockholm gick 700 personer gick till USA:s ambassad och brände amerikanska flaggan. Hoogendorn beskriver det som framsprunget ur en förändring bland pacifisterna som fortfarande dominerar aktivistkulturen i stora delar av landet – ”under den här tiden började många pacifister bli osäkra. De kände till vad som hände i Vietnam, och de kunde inte fördöma vietnamesernas befrielsekamp. Så föddes idén till den första flaggbränningen. Vi ville att folk skulle uppmärksamma vad som hände i Vietnam.” Konstnären Sten Fransson fick ytterligare på folk som kom och diskuterade när han hungerstrejkade på Hakberget. Metoderna kritiserade men att vara mot krig gillades. Rörelsen mötte en hel del motstånd. I juni hade det just bildats en FNL-grupp i Kramfors som bjöd in Arthur Lundkvist till att hålla tal. Det blev inte riktigt som tänkt i vad som betraktades som det röda Ådalens centrum. 

”När jag steg av tåget i kramfors möttes jag av en uppskakade ordförande i den nya föreningen. Och jag fick veta att socialdemokraterna hade hoppat av efter påtryckningar från Stockholm, med motiveringen att man fruktade för att jag skulle kritisera regeringesn hållning i Vietnamfrågan. Tidningarna hade vägrat ta in annonser om mötet, anslag hade rivits ner och en hel sabotagekampanj dragit igång.
	I det rymliga Folket hus hade samlats ett fentiotal personer som möjligen var modiga men verkade förskräckta där de krupit ihop längst bort med väggarna. Ordföranden presenterade mig milt ursäktande och förklarade att jag skulle hålla ett ’upplysande’ föredrag om Vietnam. Jag var ganska arg och sade genast ifrån att jag inte tänkte hålla mig till något sort neutral ’upplysning’ utan sjunga ut ordentligt om det amerikanska banditöverfall de var fråga om.”

I FNL-rörelsen byggdes allt upp från grunden. Sommaren 1966 skaffade FNL-rörelsens tryckare och allt-i-allo Cales Sundberg lokal i ett gammalt bageri på söder. 

”Så gällde det att bygga om lokalen.
	Det var gott om bageridjur som vi måste utrota. I det inre rummet stod ugnar. Vi behövde en källare – pressen måste stå skyddad för sabotage och annat. Vi fick hyra en källarlokal precis under.
	Det var knepigt att öppna golvet. Vi behövde en måttlig glugg i golvet och en måttlig lejdare. – en trappa skulle ta för stort utrymme.
	Betong är svårt. Det upptäckte vi snart när vi skulle peta hål i golvet. Jag började med enkla handverktyg och slutade med en bensindriven Kobraborr som förd ett fasligt oväsen och pruttade och spydde avgaser. …. Det var trängt men välordnat därnere: Två pressar. Två dupliceringsmaskiner. Under trappan skärmaskinen. Ovanpå skärmaskinen papper. Och ovanpå pappret brukade Janne Smith ligga och slagga.”

Det skulle visa sig välbetänkt att skydda sig mot sabotage. Under kårhusockupationen 1968 slängde någon in en bomb i lokalen. Men med tryckeri på plats kunde FNL-rörelsen stärka sitt grepp om gator och torg och göra sin röst hörd. På kort tid kunde riksorganisationen De Förenade FNL-grupperna bildas, DFFG när 12 grupper samlades på rikskonferens i augusti 1966. Men någon politiskt plattform enas man inte om. I Stockholmsgruppen som är mest radikal är man oroad för att det inte finns majoritet ens för kravet USA ut ur Vietnam. 

Den regelbundna Vietnambulletinen blev en motor i organiseringen som både gav stora inkomster och stadga åt lokalgruppernas verksamhet. Snart stod ungdomar utanför många systembolag i hela landet med insamlingsbössor och sålde bulletiner på fredagar. Varje vecka hade lokalgrupperna möte och två gånger om året ordnades utåtriktade Vietnamveckor med början 1966 med utställningar, demonstrationer och andra aktiviteter. Studiecirklar var allt oftare en grund för att bilda FNL-grupper. De bildades också på mindre orter, ofta med ett påtagligt stort inslag av gymnasie- och högstadieelever samt ibland även äldre folkrörelseaktivister till skillnad från i andra länder där universitetsstudenter dominerade Vietnamrörelsen. 

Sympati för yxman som stöder USA

I Norge reste sig representanten Björn Skogstad Aamot  för Arbejdernes Ungdomsfylking upp på Arbejderpartiets landsmöte i maj efter att socialdemokratiske utrikesminister Lange hållt ett föedrag om den utrikespolitiska situationen utan att nämna Vietnamkriget:

”Amerikas bombing i Vietnam og president Johnsons inngripen i Domingo-republikken har rystet oss. Det har ødelagt mange illusjoner blant oss unge. Partiet bør ge uttrykk for sin sterke fordømmelse av disse aksjoner. En utrikespolitisk uttales bør klart si ifra om vår skuffelse over USAs politikk her.”

Utrikesministern kommenterade inte utmaningen och uttalandet från landsmötet öppnade inte för någon omvärdering av USAs utrikespolitik. För att främja möjligheter till förhandlingar pekades på ett stopp för bombningarna av Nord Vietnam och att Kina och stoppade infiltrationen från Nord. Hösten 1965 började de första små demonstrationerna mot Vietnamkriget. 

Det sker också uppmärksammade aktioner. Konstnären Kjartan Slettemark hade målat bilden ”Rapport från Vietnam. Barn overskjylles med brennende napalm. Deres hud brennes til svarte sår og de dør.” Målningen ställdes ut i en fast utställningsmonter framför Stortinget på Eidsvolls plats men krossades senare med yxa av en USA-vän. Flera ledande norska tidningar uttryckte sympati för yxmannen och indignation över den anti-amerikanska bilden. 

Den norske solidaritetskomite for Vietnam bildades i december 1965 med uppslutning från medlemmar i flera organisationer bl.a. AUF, socialdemokraternas ungdomsförbund. Organisationen fick snabbt namnet Solkom. Fred, förhandlingar, tillbakadragande av trupper och fria val var de krav som plattformen tog upp. I mars 1966 rapporterade tidingen Orientering om att ett meddelande som Arbeiderpartiets centralstyrelse sänt till partiavdelningarna. Om bildandet av Solkom hette det att ”dette er ett rent kommunistisk opplegg som våre medlemmer må holde seg vekk fra.” Massuppslutning började rörelsen mot Vietnamkriget få genom att ordna ett teach-in på Oslo universitet i april 1966 med 2 000 deltagare. I juni 1966 demonstrerade 2 000 vid amerikanska utrikesministern Rusks besök i Norge. På hösten demonstrerade 6 000 mot kriget i Oslo. Ledande tidningar började kritisera USA:s giftkrig i Vietnam. I Sydvietnam sprayade USA djungeln med gifter för att avlöva den så att FNL inte skulle kunna skydda sig.

Hænderne væk fra Vietnam

I Danmark genomfördes en demonstration redan 5 augusti 1964 utanför USA:s ambassad med parollerna «USA væk fra Vietnam» och «Hænderne væk fra Vietnam». Det blev den första Vietnamdemonstrationen i Norden. Dansk Kommunistisk Ungdom protesterade mot att USA startat bombningar av Nordvietnam. Detta efter att USA anklagat Nordvietnam för att ha angripit amerikanska flottfartyg i Tonkinbukten som motiv för att starta bombkriget, något som senare visade sig vara medvetet falska anklagelser. Men först att ta ställning är Kommunistisk Arbejdskreds i ett uttalande 7 februari 1964 där man kräver att USA drar sig ur Sydvietnam och överlåter åt vietnameserna att själva avgöra sin framtid. Men någon spridning utanför organisationen får uttalandet knappast. Även om Politisk Revy uppmärksammar Vietnam med en notis redan i sitt första nummer 1963 och flera andra vänstertidningar tar upp frågan 1964 så sker det fortfarande som del av en samlad utrikespolitisk situation och någon samlad mobilisering kommer inte till stånd. När USA i maj 1964 vände sig till sina NATO-allierade med uppmaning om bistånd till Sydvietnam var den danska regeringen avvaktande positiv. Utrikesminister Per Hækkerup ugttalade på ett pressmöte att:

”Regeringen har ikke taget stilling til USAs henvendelse, som vi først lige har fået. Amerikanerne bærer jo store byrder i Sydvietnam, så det er meget forståeligt at man ønsker at blive aflastet”

DKP och SF protesterade men saken rann snart ut i sanden när regeringen skyllde på att den hade stora andra u-landsförpliktelser och därför inte råd med fler. Efter att USA startade bombningarna av Nordvietnam efter den påstådda ”kommunistiska aggressionen” mot amerikanska krigsfartyg i Tonkinbukten uttalade Hækkerup att president Johnson ”gjorde det rigtige … med ordrerne til et begrænset modangreb”. Återigen protesterade samma kretsar och Dansk Fredskonference men saken försvann snart i en valrörelse.  

Under 1965 fortsatte USA att trappa upp kriget i Vietnam. Regeringen förhöll sig passiv men alltfler deltog i aktioner och möten. 7 februari startade USA omfattande bombningar av Nordvietnam som kom att pågå nästan oavbrutet under resten av året. De skedde som gensvar på FNL:s attacker på amerikanska förläggningar i Sydvietnam. 8 februari demonstrerade en handfull ungdomar utanför USA:s ambassad, 9 februari Kommunistisk Arbejdskreds och 10 februari 3-400 på initiativ av Socialistiske studenter, Clarté, Socialistisk Ungdomsforum och Dansk Kommunistisk Ungdom. Bombningarna fördömdes och man uppmanade USA att upphöra med kriget innan det utvecklades till ett storkrig. Den kommunistiska dagstidningen Land og Folk började systematiskt att uppmärksamma Vietnamkriget under våren 1965 och bland ungdomar fanns en allt större beredvillighet att gå till aktion vilket man blivit van vid i samarbeten som Gruppe 61 och Socialistisk Aktion. 

Spänningarna ökade i Danmark mellan rörelsens olika grenar. Ett skifte sker bland många från Atomkampagnens betoning av Gandhis och Bertrand Russells principer om icke-våld till betoning av rätten att försvara sig mot imperialistiska angripare. När tysk trupp för första gången sedan andra världskriget korsade den danska gränsen för att delta i en dansk-västtysk militärövning och ankom till Randers i det nordligare Jylland 16 mars 1965 väckte det protester både i fredsrörelsen, inom vänstern och bland motståndsmän från andra världskriget. En kommitté med Scharnberg i ledningen kallade till demonstration mot de tyska trupperna vilken enligt planerna skulle skötas i god pacifistisk anda. Hövliga demonstranter skulle sätta sig i vägen för militärfordonen och förklara för soldaterna att de inte som personer var oönskade utan den bakomliggande politiken. Därefter skulle deltagarna genomföra en demonstration och därefter lugnt dra sig därifrån. Den pacifistiske veteranen och sopåkaren Henning Sørensen berättade hur det gick till: 

”Den 1. April 1966 blev jag ringet op i frokostpausen i skraldemændenes velfærdsbygning. Jag arbejdede på den tid som skraldemand. Det var Carl Scharnberg, der spurgte om jeg havde mulighed for at kommet til Randers, hvor man for første gang siden besættelsen ventede tyske militærkøretøjer. Jeg var straks med på idéen om en ikke-voldelig protest, og eftersom min arbejdsformand var særdeles forstående, sad jeg lidt senere i toget. 
… 
Vi kom til stedet, Vi var vel 50. Harald Knudsen fra Skive, der var ivrig kommunist, havde jeg arbjedet med i 1963, da kvælstoffabrikken i Grenå blev bygget. Ellers genkendte jeg bare to ansigter, Carls Scharnberg og pastor Harald Søbye. Harals Søbye ver blevet fyret som præst i folkekirken for sine pacifistiske, republikanske og stærkt venstreorienterte synspunkter. Og så var han i øvrigt folketingskandidat for SF i Grenåkretsen i 1964. 
Næppe havde jeg hilst på de tre, før en meget stor politistyrke ankom med en række biler, som de begyndte at fylde med os demonstranter. Som aftalt gjorde ingen modstand, men blev liggende på vejen. Harld Søbye lyste dog højlydt velsignelsen over såvel demonstranter som politi. ’Herren velsigne dig og bevare dig.’
Vi sat i arresten i Randers en times tid, så kom en venlig arrestbetjent og sagde, at nu var de tyske tropper inde på kasernens område, så nu kunde vi godt tage hjem.”

Huvuddelen av aktionen försiggick alltså som planerat. Men vad Sørensen inte nämner var att även icke-pacifistiska vänstergruppen hade siktet inställt på protester mot den tyska militären. Det ledde till kravaller. Redan när militärfordonen anlände slet en aktivist en nyckel ur en jeep och kastade bort nyckeln medan andra slogs med soldater och dansk polis. Dagen därpå blev det slagsmål med raggare i läderjackor som kommit till demonstrationen knappast i välmening. Scharnbergs vädjan om att bevara lugnet och låta sig slås ned för den goda sakens skull lyckades inte. Scharnberg riktade efteråt chockerad kritik mot de små grupperna som genom sitt extrema uppträdande skadat den gemensamma saken. Två dagar efteråt sprängdes ett hus i Randers och jämnades med marken vilket ansågs vara en vänsteraktivist som stod bakom. Nya tider hade kommit.

I Vietnamfrågan dominerade dock under en tid traditionella former för mobilisering. Socialistisk Folkeparti markerade sin protest genom en demonstration 9 april, på årsdagen av tyska ockupationen av Danmark. Kommunisternas paroll 1:a maj var ”Med kommunisterne for fred i Vietnam og arbejdersklassens krav om bedre løn- og arbejdsvilkår.” Århus fackliga samorganisation där socialdemokraterna var starka stödde ett större möte 28 maj 1965 som satte tryck på den socialdemokratiska regeringen. Socialdemokratiska ungdoms- och studentorganisationer satte också press på regeringen. I Aldrig mere krigs tidning Pacifisten publicerades allt fler artiklar om Vietnam och visade på en oro också hos fredsrörelsen.

Men regeringen fortsatte att inta samma hållning. Den uttalade önskemål om fredsförhandlingar men ville inte ta avstånd från bombningarna och utrikesminister Hækkerup betonade att:

”… det for Danmark, som medlem av NATO, må være af afgørende betydning, at USA lever op til sine trakatmæssige forpligtelser til forsvar for andre lande.”

En gång USA, alltid USA i hela världen var linjen. Under hösten fortsatte mobiliseringen. Störst uppslutning fick teach-ins där experter svarade på frågor från publiken och förde en diskussion som mynnade ut i mer humanistiska och mindre politiska budskap med avståndstagande till krig och kravet Fred i Vietnam. De organiserades i flera stora städer med fackföreningar som pådrivande kraft. En rörelse började växa fram och med den kravet på att ta ställning för och emot de som orsakat kriget och därmed också intresset för organisering. Allt oftare ställdes kravet att ta ensidig ställning för FNL och Nordvietnam mot USA.

Öppet ställningstagande började när Socialistisk Aktion tillsammans med enskilda personer från Revolutionære Socialister, SUF, SF och DKP startade V-dags-komiteen till stöd för FNL. Samtidigt startade Kommunistisk Arbejderkreds en pengainsamling till ett sönderbombat nordvietnamesisk sjukhus under parollerna ”Befri syd, forsvar nord, genoforen fædrelandet” och ”Vietnams folk kæmper for os”. Stöd fick man från 43 framträdande personer framförallt till vänster och kunde under höstren fram till 15 november samla in 6 000 danska kronor. 

En demonstration arrangerad 18 december av Studentersamfundet, Radikal ungdom, Frit Forum, DSU och SUF samlade 2 000 deltagare och blev den dittills största manifestationen mot kriget. Här poängterade en talare från Studentersamfundet mot de som tog ensidig ställning att den demonstration som nu hölls riktade sig till den breda opinionen och inte var en ”obändig anti-amerikansk protest” präglad av ”rabiata paroller”. Därför hade man valt att inte bjuda in flera vänstergrupper och DKP som medarrangörer och hade som talare bl.a. en f.d. radikal venstreminister och en USA-vänlig socialdemokrat. 

Skiljelinjerna var dragna om det än skulle dröja tills de fick organisatoriskt uttryck i större skala. 14 januari 1966 startades Vietnam Komiteen på initiativ av Kommunistisk Arbejderkreds som sedan i juni startade tidningen Vietnam-aktuelt som utgavs fram till januari 1967. Den första lokala Vietnamkommittéen startades 2 mars på Nørrebro under våren och följdes av 10 till under året. Målet för kommittén på Nørrebro var att USA skulle dra sig ur Vietnam och att den danska regeringen skulle ta ”klar og utvetydig afstand fra såvæl USAs som andre magters indblandning i Vietnams indre problemer.” Kommittén bestod av enskilda medlemmar, fackföreningar, ungdosmorganisationer och partier. 14-15 maj organiserade Nørrebrokommittén en ”Vietnamweekend” uppbackad av 21 fackföreningar och 10 politiska föreningar med bl.a. rundabordskonferens med politiker och journalister på programmet. I hela landet var intresset stort för teach-ins. Redan i januari kunde i Helsingör den lilla stadens politiska ungdomsförbund och fackklubben på Helsingør Skibsverft samla 500-600 deltagare på ett möte. Intresset fortsatte växa och vara stort i hela landet för information om Vietnamkriget. Även om det var vänstern som i huvudsak organiserade ett motstånd var den folkliga opinionen på kritikernas  sida. Sommaren 1965 var 46% emot och 13% för ”den amerikanske politik i Vietnam”, i februari hade motståndet ölkat till 51% mot och 10% för.

I maj 1966 blev Storkspringbrunnen på Ströget i Köpenhamn symbol och samlingspunkt för upprorisk ungdom där det utbröt en del bråk Men än händer inte så mycket i Danmark varken när det gäller ungdomskravaller eller organiserandet av en politiskt mer tydlig rörelse för FNL mot kriget. En grupp med anarkister, trotskister och socialister genomförde en militant aktion i samband med den årliga Rebildfesten 4 juli som firades för att hylla de dansk-amerikanska förbindelserna. Gruppen brände av 1 500 kvadratmeter ljung med kemikalier och avbröt en gudstjänst för dansk-amerikaner genom att kasta ett järnrör över högspänningsledningar. 19 i gruppen greps. Vietnamkriget skapade starkt engagemang hos inte minst ungdomar. I den allmänna massiva organiseringen av opinionsbildning där experter bland akademiker, journalister och politiker stod i centrum för folkbildning utan klara ställningstaganden blev flera aktivister allt militantare. Ett ytterligare uttryck var Foreningen for Vietnam-frivillige som startade på hösten 1966. Syftet var att sända frivilliga som soldater till FNL. Man var beredd att sända frivilliga till befrielsefronten om FNL så önskade. I oktober avslog dock en delegation från befrielserörelsen anbudet. FNL ansåg att det var bättre att danskarna arbetade med opinionen hemma.

I juni 1966 sammankallade trotskister från Revolutionære Socialister till ett möte där flera vänsterorganisationer samt studenter knutna till det borgerliga Radikal ungdom enades om att starta Giro 1616, en insamling till FNL och Nordvietnam som de kunde använda villkorslöst. Meningen var att sända ut insamlingslistor till landets alla större arbetsplatser efter att justitieministern gav dess tillstånd. Men tillståndet avslogs trots en ström av protester från många fler än insamlingskommittén när justitieministeriet på förhand aviserade att det kunde bli avslag p.g.a insamlingens ”militära och politiska” syfte. Insamlingen sattes igång ändå och protesterna fortsatte. 

Att insamlingen skedde på mottagarens villkor och även kunde användas till vapen gjorde en del grupper stor poäng av. Detta motsatte sig kretsar inom bl.a. socialdemokratin som inte önskade gå utöver vad som kan ses som ett humanistiskt grundval. Den splittring som legat på lur under ett år blev nu uppenbar. De önskade en insamling för humanitära ändamål till både FNL och regimerna i Syd- och Nordvietnam. 

I september 1966 samlades de olika riktningarna inom Vietnamrörelsen till ett möte i Odense. Hit kom 150 personer från fackföreningsrörelsen, de flesta vänsterorganisationerna, Socialdemokraterna, De Radikale och Den kirkelige Vietnamkomite. Den tvärpolitiskt sammansatta arrangörsgruppen i Odense hade som syfte att få till stånd bättre koordinering av arbetet för att förändra regeringens hållning till Vietnamkriget. Arrangörernas förhoppning var dessutom att man skulle kunna uppnå enighet om ”at den solidaritet, som det vietnamesiske folk ønsker, må formuleres som humanitær hjælp, og som en fra regeringshold utvetydig avvisning af den af Amerika i Vietnam førte politik.”

Därmed sattes fokus på oenigheten kring om en Vietnaminsamling bara skulle gå till humanitära ändamål eller vara villkorslös och om den skulle gå enbart till FNL och regimen i Nordvietnam eller också gå till regimen i Sydvietnam. Mötet delade upp sig i två läger, den ena som förordade en taktik för att nå ut till breda grupper, en annan som anklagade den första gruppen för att bli för urvattnad för att kunna skapa politisk klarhet när det istället var nödvändigt att kort och gott säga USA ut ur Vietnam. Ingen enighet uppnåddes om något gemensamt arbete. Det enda resultatet blev att en ny grupp tillsattes för att ordna ett nytt möte som skulle hållas vid årsskiftet. På detta nya möte i Odense med 200 deltagare kom man heller ingen vart och försöket att samla både mer humanitärt orienterade initiativ och de som hade en markerad politisk linje rann ut i sanden. Splittringen av Vietnamrörelsen blev allt tydligare där bara enstaka initiativ tillfälligt kunde samla hela opinionen. En gren ställde markanta politiska krav och ifrågasatte myndigheternas förbud mot att gå utanför humanitära och andra ramar för politiskt arbete. En annan såg det som viktigt att uppnå en stor bredd i arbetet och ta avstånd från kritik som utpekade Vietnamkriget som ett resultat av USA:s ekonomiska och politiska system.

”Vi är inte intresserade”

I Finland rycktes ungdomar också med i protesterna mot USA:s krig. Viveka Hedengren berättar hur hon plötsligt en dag 1965 ”steg ner från trottoaren på Mannerheimgatan och anslöt till en tyst begravningsprocession mot USA:s krig och aggression i Vietnam. Jag blev en del av rörelsen och det har inte blivit något slut på det.” Drivande kraft bakom protesterna mot Vietnamkriget i Finland var de Hundras kommitté. Den första demonstrationen hölls 16 mars 1965 bakom kravet ”USA till förhandlingsbordet!.” 130 deltog i demonstrationen medan polisuppbådet var än större.

Protesterna är inte så omfattande som i de skandinaviska länderna men tätare kopplad till en uppgörelse med ingrodda inhemska politiska motsättningar. Den politiska, vetenskapliga och kulturella debatten dominerades fortfarande av konservativa kretsar även om presidenten och väljarna börjat sträva mer vänsterut mot mitten. Den radikala skillnaden gentemot övriga nordiska länder kom till uttryck när Nguyen Van Dong som representerade FNL höll en presskonferens i Helsingfors i slutet av oktober 1965. Trots att de stora finska tidningarna skickat reportrar dit så skrev dessa tidningar ingenting om besöket eller det budskap som fördes fram. Van Dong talade om att FNL inte krävde att USA:s trupper skulle ut ur Vietnam som förutsättning för fredsförhandlingar. Genom en radiointervju spreds dock nyheten som hade stort internationellt intresse. Den spreds sedan vidare av Stockholms-Tidningen, The Guardian och annan press. Nu tog finsk press upp saken på sitt karakteristiska sätt, ”Nyhetsvärdet av Dongs uttalande tillbakavisas av Washington.” För USA gällde det att framställa sig själva som ständigt beredda till fredliga lösningar och motparten FNL som oförmögen att ta nya initiativ, en bild som finsk press ville skulle ha monopol finsk offentlighet. Helsingin Sanomat som beredvilligt gav Washingtons syn på saken efter att den skapat internationell uppmärksamhet förklarade varför man inte ville skriva om FNL:s presskonferens i Helsingfors med påståendet att ”Vi är inte intresserade.”

I Finland blev Vietnamrörelsen starkt integrerat med en allmän uppgörelse med högerklimatet i samhället. Lappooperan blev en banbrytande kultursatsning i mitten av 1960-talet som en uppgörelse med högerns våld. Operan gjorde upp med den fascistiska Lapporörelsen i Finland på 1930-talet och öppnande för medvetenhet om arbetarkampens historia och inbördeskriget. Etablerade sanningar skakades om och protester började växa fram på många områden.

18. Ungdomsupproret för livet 

De nya rörelserna bärs fram av ungdomar. När ungdomarna strömmade till 1960 och bröt upp 1950-talets politiska stela former så var de födda på 1940-talet. Men det var de som var födda på 1950-talet som på ett mer grundläggande sätt gjorde upp med den auktoritära andan med bestående resultat långt utanför det sedvanliga politiska området. 

Avgörande för att frigöra allt yngre människor i en protest mot den rådande ordningen var ungdomskulturens utveckling. Det hade börjat redan på 1950-talet med rockmusiken. Det var inte bara i det kommunistiska Östeuropa som elgitarrerna och den dansande publiken på Världsungdomsfestivaler fick samhällets stöttepelare att med skräck se framtiden an. Rock’n’rolldansen ”virker hypnotiserende og narkotiserende, ligesom urskovstrommer virker på indianer og kannibaler. Den begynder monotont dumm.dumm.dumm. Efterhånden hidser den mere og mere. Til sidst har de dansende bersærkergang. De kommer i vildeste ekstase.” skriver Aftenbladet i Danmark 1956. Rockmusiken betraktades som en utlösare av masshysteri och våld som kunde leda till ett totalitärt samhällssystem:
”Det værste er, at disse amerikansk-inspirerede ungdomsbander af den ene eller anden art i en uhyggelig grad minder om Hitlers nazi-bøller. Opførslen er den samme, selvom formålet er et andet. De unge er ofre for en rent ud modbydelig form for massuggestion, og mod den ’frie’ odragelse, de har fået, har de overhovedet ingen modstandskraft, som gør, at de holder sig på den rigtige side af lovens plankværk,”

En livsstil och protest skulle växa fram. Bara i Danmark fick den det samlande namnet ungdomsoprøret, ett begrepp som inte alls fick samma genomslag i andra nordiska länder även om fenomenet var lika tidigt och stundtals lika starkt i Sverige. I Danmark blev dessutom begreppet ungdomsoprøret ett samlingsbegrepp för hela den politiska proteströrelsen på 1960-talet vilket samtidigt gjorde upproret erkänt som omfattades av många men också ett övergående inte särskilt politiskt fenomen.

Till en början är inte protesten så omfattande. När filmen Rock Around The Clock visades på biografen Bristol vid Ströget i Köpenhamn 1957 uppstod bråk och polisen grep 63 personer de första fem dagarna, nästan bara för bagatellartade förseelser. Utanför Köpenhamn och arbetarklassen når knappt Rock’n’roll de första åren. Få äger grammofon så de kan spela musiken själva och Danmarks radio vägrar spela så det är mest genom Radio Luxemburg och Voice of America som rocken sprids. I början av 1960-talet har rock’n’roll redan nått sin höjdpunkt både i Danmark och Sverige. I Danmark blir musiken nu mer dämpad med betoning på det melodiska. Den kallas pigtrådsmusik och framförs av grupper i hela landet som appellerar också till medelklassungdom. I Sverige gick man samma väg. En ståltrådsrock utvecklas där grupper som Spotnicks spelade gamla kända låtar i twisttakt med vibrato och rymdklang. Men det är knappt en subkultur för ung domar. Dominerande populärmusik är musikaliskt och sångtextmässigt oskyldiga schlagers.

I oktober 1963 kom Beatles till Sverige på sin första utlandsturné förutom besöken i Hamburg, i juni 1964 kom de till Danmark och fortsatte sedan med fyra konserter i Sverige samma år. Det inspirerade musikgrupperna i Danmark men musiken var mest kopiering av utländska förebilder och en popularisering för att nå ut till bredare grupper vilket skedde med att sjunga gamla schlagers i modern form.

I Sverige utbröt beatlemania och en ny livsstil gror. Det började med 12 till 15-åriga flickor. Våren 1964 börjar de första uttrycken för en ny stil bland ungdomar göra sig gällande. I Stockholms södra förorter börjar flickor bära napp sunt halsen, sätta en stor säkerhetsnål i kragsnibben på jackan, bära rosa polotröja, ha utsvängda byxor mer rutor och ränder, bära väska som kompisarna fick klottra på eller ha rosetter i håret. Pojkarna sökte hänga på men först framåt sommaren har de inte bara lugg utan går i rosa skjortor, basketdojor, uppvikta jeansben, styv täckjacka och svart skinnväst. Ett fantasifullt anti-mode börjar utvecklas i Sverige klart annorlunda från det brittiska men musikaliskt inspirerade av betales. I Sverige bryter en barnsligt präglad popvåg fram när Tages på hösten 1964 tar sig in på Tio-i-topp med Sleep little girl. Hundratusentals ungdomar, mest flickor blir popfans. 

Ur denna grupp av popmusikälskare växte det fram i hamnstäder som Helsingborg, Malmö, Göteborg och Stockholm ett avantgarde med alltmer utpräglade attityder. Man hade riktigt långt hår, drack öl och rökte hasch ibland och hängde över små portabla grammofoner. Det var 50-talisternas första årskull som intog scenen. 1965 började de ersätta Beatles och den lättsammare popmusiken framförd av Hep stars och andra band med råare och skramligare toner från Rolling Stones, Kinks och Who. Det barnsliga modet från 1964 lämnar man bakom sig och etablerar istället något nytt som blir bestående med lite kompletteringar för en lång tid. Fram kommer jesussandaler, manchesterbyxor och vita Leejeans, Leejackor, vida parkas, manchester och mockajackor, ringar på alla fingrar, hals- och armband. Nu började tidningarna kalla dem mods, ett begrepp som kom från England. Lite oegentligt eftersom modsen i London hade mer medelklassbakgrund och en prydligare och lite mer påkostad stil. 

Motsättningarna mellan modsen, raggarna och polisen ökade under sommaren 1965. Men modsen kommer också i motsättningen till det mesta i samhället. Tidigare ungdomskulturer som motorcykelknuttar och raggare hade många kunnat förlika sig med på något sätt, de tyckte trots allt om motorer och såg manliga ut. Pressen hade en hatkärlek till raggarna där de ena dagen framställdes som frihetstörstande ungdomar och nästa dag som brottsliga gäng. Modsens sentida krönikörer Urban Nilmander och Kenneth Ahlborn skriver om modsen att ”Alla romantiska 60-talsminnen och mysig Beatlesnostalgi till trots –modsen fick mest en massa skit. Och stryk. Inte bara av föräldrarna utan också storasyskonen, släkten, grannarna, lärarna, raggarna, polisen, expediterna, byggjobbarna, journalisterna och livets alla spärrvakter ville gärna få in åtminstone en verbal örfil.” Sverige hade lyckats mycket väl genom industriell driftighet och samarbete mellan kapital och arbetarrörelse som ledde till ett omfattande välstånd som stod få eller inga länder efter. Men det hade ett pris menar krönikörerna – ”Sverige hade blivit konformt, ängstligt, osjälvständigt och grått som fasadputsen på ett hyreshus i miljonprogrammet. Kulturellt sett var vi underställda noprdamerikanmskt förmyndarskap.  … För många verkade livet under 1960-talets första år gå ut på att under inga förhållanden avvika från grannens standard och uppförande.”

Urladdningen kom i slutet av sommaren 1965 med Hötorgskravallerna. Kvä’llspressen kunde ropa ut med rubriken Hötorgscity SLAGFÄLT vid modsupplopp:

”I morse såg Stockholm ut som ett slagfält. Sönderslagna fönsterrutor, omkringslängda stolar och bord, omkullvräkta och förstörda kiosker, nedtrampade planteringar, rester efter en anlagd, omkringslängda gatstenar och flaskor och sönderslagna bilar, vittnade om nattens kravaller som är de värsta Stockholm någonsin upplevt.”

Modsen fick skulden för det hela. Men i själva verket deltog lika många mods som raggare. Lördagen 28 augusti vid 21-tiden hade som vanligt modsens samlats på trappan till konserthuset. Polisen hade på uppmaning av affärsidkare och medborgare försökt splittra de grupper som samlats men misslyckats. Pia Garde som deltog berättar om hur det hände något – ”innan skolan började satt en kille som hett Sjöskum på Konserthustrappan och sov. Då kom en polis och sa att Sjöskum var fyllsjuk. Det gillade inte ett gäng killar och tjejer, så det började stöta med snuten. Men det gillade han inte, så han kallade på förstärkning. Det gillade inte modsen, så de började jaga snuten. De sprang rakt ut i Kungsgatan och snuten åkte visst på stryk, men sen kom det förstärkning och då började Hötorgskravallerna.” Polisens och pressens version var att ett 75-tal ungdomar jagat en man och hans hund medför Kungsgatan mot Stureplan. Mannen hade tidigare råkat i bråk med ungdomarna och bussat sin hund på dem. Senare i en intervju tillstod han att han ”hatade mods och skulle bussa hunden på dem igen om han behövde.” 

Det fanns flera berättelser om hur kravallerna startade. Klart är att ungdomarna känt sig provocerade under en längre tid. När polisen kvällen när kravallerna bröt ut grep en av ungdomarna och skulle köra iväg med honom brakade det loss. Ungdomarna började slå sönder utomhusmöbler och krossa skyltfönster. Sten, flaskor och andra lösa föremål kastades på poliser som sökte ingripa. Hästar och hundar kallades in vilket ledde till ytterligare upptrappning och fler ungdomar som drogs in i kravallerna. Stora delar av city spärrades av och först vid 4-tiden på morgonen lugnades det ner sig. Nästa dag spärrade polisen av Hötorget med ett stort uppbåd. Men det hjälpte inte. Kravallerna fortsatte och ytterligare ett 60-tal ungdomar greps. Under måndagen och tisdagen  fortsatte bråken. Polismästaren vädjade genom media till föräldrarna att hålla sin ungdomar hemma. Speciallagar tillämpades mot de ungdomar som ändå tog sig till city och alla som polisen uppfattade som bråkmakare greps och fördes bort. Totalt greps 662 under de dagar kravallerna varade. Tidningarna skrev om hur farliga de var. Stockholms polisledning överhopades av blomsterkvastar från butikerna i city. Modsen dök upp en lördagskväll på konserthustrappan igen med en massa polisleksaksbilar som de körde fram och tillbaka med. Bilarna beslagtogs och leksaksförarna greps för förargelseväckande beteende med nya bråk till följd. 

Reaktionerna i övrigt var snabba. En första idé fick snabbt läggas ner. Socialförvaltningen ordnade bussar från city ut till de impopulära ungdomsgårdar som modsen lämnat. Istället öppnade socialförvaltningen inom bara några månader en ungdomsgård för mods i city, 26:an. Här kunde man träffa kompisar och dricka te eller läsk och få en fralla för 25 öre. Många kom från olika falanger bland modsen och tillresande tonåringar från utlandet som börjat söka sig till staden särskilt från Finland. Man satte också igång en omfattande studie av de pojkar och flickor som greps i samband med bråken. Massmedias och polisens bild av att det rörde sig om ligister som bara ställde till bråk visade sig vara falsk. Den helt övervägande delen var normala ungdomar även om de ofta kom från socialgrupp tre i förorten men utan särskilda drogproblem och utan tidigare bekymmer med myndigheterna. De var i stan för att träffa vänner och lyssna till musik. Minst lika avslöjande i studien var att bland de gripna fanns lika många raggare som mods och att de flesta inte tillhörde någon av grupperna alls. 

I den tidsanda som rådde skulle sakliga undersökningar leda till resultat och åtgärder för att göra något åt problemen. Alla platser som arkitekter, stadsplanerare och politiker drömt om skulle vara ställen dit allmänheten drog sig för att beskåda den nya moderna staden togs över av ungdomar eller av olagliga verksamheter. Drömmen om en sydländsk piazza eller centraleuropeisk kulturstad skulle förverkligas med puben Träff på Sergelstorg. Den fick snart stängas efter flera polisrazzior. Utanför tunnelbanespärrarna kunde 300 ungdomar vara samlade för att träffa kompisar i city vilket fick äldre att känna obehag. Tehuset under almarna i Kungsträdgården var en särskilt viktig samlingspunkt för ungdomen eftersom det här var gratis under lövverket. Den stiliga Stockholmsterrassen vid Mäster Samuelsgatan och Sergels torg togs över av ungdomar eller knarkhandel. Det gällde att få bort ungdomarna från gatorna. 

Två filmare råkade en dag gå förbi Drottninggatan 26 och stöta på Kenta och Stoffe gänget. Det ledde till kortdokumentären Stänk som blev censuread och ett icke sänt TV program men ändå skapade mycket debatt. En del socialarbetare menade att det var ”fel att visa upp några långhåriga slashasar som inte ville någonting.” Det gällde att visa upp de suktiga istället. Men debatten var väckt. Den tillfälliga lokalen på Drottninggatan 26 ersattes snart med en ny på Lästmakargatan 4. På 4:an som stället fick heta  var det lika stort som på 26:an. Det blev snabbt en samlingspunkt för 200 – 500 på vardagskvällar och 1 500 på lördagskvällar. För många ledare blev kontakten med ungdomarna chockartad. Inte bara miljön var främmande, här fanns också så många osedvanligt ”pratlystna” besökare. Det drog till sig också pratlystna ur den äldre generationen som gärna ville träffas för att diskutera hur man skulle ”nå varandra”. Personalen blev snabbt tolerant mot besökarna vilket ökade populariteten som höll i sig länge under de tio år stället var öppet. Diskoteket sköttes av ungdomarna själva och målade väggarna o häftiga färger. När det visade sig att de äldre modsen inte följt med till €:an så startades ytterligare ett hus för äldre ungdomar, många med alkohol och knarkproblem. 

Modsen hölls samman främst av musiken, mode och en livshållning. Någon uttalad politisk idé eller gemensam aktion hade man inte och efter Hötorgskravallerna samlades man inte igen förutom för att ha roligt och lyssna till musik. Ungdomarna ifrågasatte gärna allt i diskussion med vuxna men mer som en attityd än samhällskritik. Hösten 1965 fanns kanske 10 000 mods i Sverige som såg alla band som var möjliga att se. Modsen hängde på ungdomsgården och köpte skivor och poptidningar för de pengar de fick över. De hade trängt undan sunarna på ungdomsgårdarna efter ett tag, sunarna som var raggare utan bil med all den utstyrsel som modsen tyckte illa om, hårfett för killarna, spraytuperat hår för tjejerna och drömmen om en amerikanare att rulla fram i på stan. Redan runt nyåret 1964 fanns 85 ungdomsgårdar i Stockholmsområdet så det var viktiga platser att samlas på. 

De som gått i bräschen för den nya modsstilen var arbetarklassungdomar. En av de ledande var Gustav känd som Stoffe, andra var Kenta och Jajje. I dokumentären Dom kallar oss mods berättar de neutralt och sakligt om hur de som 15-åringar tvingas slå en berusade pappa blodig för att hindra honom från att sparka mamman en tionde gång. Snart hakade andra på det som arbetarklassungdomarna skapat. Även bland medelklassens och än mer hos överklassens ungdomar uppstod en sorts snobbiga mods som inte beblandade sig med de andra utan samlades propert klädda på klubbar i Gamla stan. Benämningen mods som började spridas först 1965 togs mer utifrån ytliga kännetecken än utifrån det arbetarklassuppror som det mer handlade om. Men nästa årskull födda 1952-53 som iklädde sig modsen alla attribut skulle inte fortsätta vara rebelliska och komma i konflikt med polisen på samma sätt som den första modskullen. Men det gav den anglosaxiska popen en publik och under senare halvan av 1966 började man kunna tjäna pengar på den nya musiken i en storstad som Stockholm. Utöver socialförvaltningens ungdomsgårdar dök det upp alltfler nya klubbar för popkulturen medan äldre nöjesplats lärde sig att anpassa sig till den nya musiken. Här samlades modsen för att lyssna, dansa gjorde man inte. Ett band som Tages kunde spela på tre ställen samma kväll och nå ut till en publik på 3 500 personer. Levande långhårig popmusik i mycket god klass kunde spelas i Stockholm 1966-67 med band och musiker som Who, Jimi Hendrix, Doors, Bob Dylan och Pretty Things. På klubbarna fanns inte bara musiken. I en påbörjad reportageserie i Bildjornalen skrivs om ”Doften av svettiga unga kroppar som dansar av sig aggressionernas mot Samhället. Doften av haschisch och marijuana, som röks av dem som blivit ’big’ mäktiga” Reportern och hennes barn mordhotades efter första reportaget och tidningen vågade inte fortsätta granskningen.  Tidningar som Bildjournalen och Idolnytt nådde stora framgångar medan grundaren av popbandet Hep stars kunde starta den troligen första boutiquen på Hornsgatan. 

Men ungdomsupproret skulle ta en ny vändning. 1966 bröt de unga teosoferna med Sverige i spetsen med moderföreningen Teosofiska samfundet på världskongressen i Salzburg. Den alltmer socialt engagerade aktivismen bland de unga teosoferna ledde till ökade konflikter och till slut en brytning. En typ av brytning mellan ungdomsorganisation och moderförening som kom till stånd i flera andra rörelser också mest i slutet av 1960-talet. Den uppstod alltså något tidigare inom teosofin än inom kommunismen och feminismen. 

På hemvägen inspirerades en av de unga teosoferna, Jan Fjellander, av Provos i Nederländerna. Väl hemma startade de unga teosoferna ungdomsrörelsen ProVie tillsammans med anarkister samma år. Nadirgruppen föreslog att ProVies skulle förklara sig vara anarkister men de unga teosoferna hade mindre homogen syn på individernas ideologi och såg till att rörelsen höll sig bred i sin inriktning, andan var för anarkistisk för att majoriteten skulle acceptera att kalla sig anarkister. . Det holländska Provos som stod för provokation, inte minst riktat mot kungahuset, fick av Roland von Malmborg en förändrad inriktning genom namnet ProVie, för livet på franska. Betoningen lades hellre på alternativ än att vara emot det mesta. 

ProVie-rörelsen vände snart upp och ned på Stockholm. Man klädde ut sig till fattiga tiggare från u-länderna och sökte utan framgång få något i sina bössor av riksdagsledamöter på väg till riksdagens högtidliga öppnande. En staty kläddes in med staniol som uttryck för ny konst och i Kungsträdgården dansades jenka utan tillstånd till polisens förvirring, allt enligt rörelsens ideal Homo ludens, den lekande människan. Politiskt skapades också förvirring eller om man så vill förnyelse. Intresset för u-länderna stod starkt. Den första demonstrationen som ProVies ordnade var en protest mot lärarstrejken för högre löner som pågick. En kritik fanns mot alltför hög standard i Sverige. Pengar borde satsas på bistånd till fattiga länder snarare än till ytterligare standardhöjningar i Sverige. Nästa demonstration riktade sig mot atombomben. ProVies intog Sergels torg med staniolbollar som slogs sönder varpå alla föll som döda ner. Gatuteatern hade kommit till Sverige och polisen med den. 

Oredigerat material som ska kortas: Om det fanns någon fiende var det bilismen. Några i ProVie uppmanade till bruk av tuschpennor fästade i spetsen av de stingpinnar som var fastskruvade på cyklarnas pakethållare. De bilar som kom för nära fick skylla sig om de blev märkta. Andra cyklister bankade på bilar som blev för närgångna.  Brunkebergstunneln skulle omvandlas till en multikulturupplevelse. Penslar och färg delades ut till folk för att de skulle dekorera. Hemliga polisen hade förmodligen fått fel tid för de var så sura. Vi hade en rulle med papper med oss för att folk skulle kunna måla på men insåg att loppet var kört. Jag tog fram gitarren och börjad sjunga tillsammans med de andra. På andra versen tog dom mig. Krävde identifiering av dem men det vägrade dom. Jag vägrade att gå med och anklagades då - ”gjorde sagde von Malmborg motstånd meddels att stötta bägge fötterna i marken.” Expressen skrev ”fullsatt kyrka väntade förgäves på finkad fredssångare.” Bilden av en våldsam person spreds och uppdragen minskade kraftigt för fredstrubaduren. 

En annan oroskapande aktion förbryllade polisen särskilt. ProVie ordnade en stor cirkulation. Ett hundratal personer gick i cirkel på det sätt som man rimligen kan göra om man vill följa en instruktion om att cirkulera. När polisen kom och beordrade exakt det som förväntades, sitt vanliga cirkulera, cirkulera kunde deltagarna snabbt följa ordern medan polisen inte kom någon vart.  

En av ProVie-rörelsens mer lyckade aktioner var när TUG-aktivister gjorde civila olydnadsaktioner mot tobaksreklam. På alla cigarettaffischer utomhus i Stockholm målades CANCER. Sedan sjöngs en protestsång under rättegången som hamnade på DN:s första sida. I rättegången fälldes de två aktivister som tagit på sig skulden för sin civila olydnad och fick i böter 2.000 kronor. Reklambolagen vågade knappast för opinionens skull kräva de mycket högre belopp som gått förlorade genom det öppna reklamsabotaget mot en mycket stor mängd av affischer av rädsla för att det skulle avslöjas hur mycket tobaksbolagen lade ner på reklam för att få folk att röka. 

Den enda hemlighållna ProVie-aktionen var att välta tiotusen engångsglas framför riksdagshuset i protest mot miljöslöseriet. Rörelsen styrdes genom att komma fram till enighet på öppna möten på söndagar utan omröstning och utan protokoll. På samma sätt gjordes ett halvdussin tidningar av de som kom till redaktionsmöten. ProVie-rörelsen förvirrade de vanliga politiska blockindelningarna genom att samtidigt vända sig både mot USA:s Vietnamkrig och Sovjets atombomber, samtidigt främja individualism och kollektiva lösningar. Drastiska happenings genomfördes framför inskrivningskontor och under julhandeln mot krigsleksaker och frosseri. Höjning av biståndet propagerades för samtidigt som nolltaxa genomfördes i tunnelbanan genom masstormning av spärrarna. 

ProVies mottogs till en början rätt vänligt av pressen. Humorn och bristen på aggressivitet lockade. Aktivister blev ett spritt begrepp om de som med humorn avslöjade samhällets brister. Men när den aktivistveteranen Inge Oskarsson gick med ett plakat med texten Skjut fler poliser i en ProVie demonstration vände sig massmedia emot rörelsen. Det var några veckor efter att två poliser skjutits till döds. 

En demonstration ordnades mot att myndigheterna gjorde för lite åt knarkproblemet med tunga droger med en gigantisk kanyl i tåget. I ProVies lokal som bestod av en gammal lägenhet i city blev det problem med droger. En holländare som langade droger kastades ut. När man kom tillbaka efter den årliga resan för radikala aktivister till atommarschen i London våren 1967 beslutades att stänga lokalen som metod för att kontrollera drogproblemet, något som också blev ett beslut om att lägga ner rörelsen. ProVies lades sedan stilenligt ner för att undgå att bli förstelnat med ett begravningståg genom staden. Men expressiv massaktivism hade kommit för att stanna. Även i Göteborg förekom aktioner genomförda av Skitgruppen vars budskap ”Stjäl allt som reklamen ger dig behov av” uppskattades också av aktivisterna i Stockholm. 

Kreativiteten blommade med den nya framväxande ungdomskulturen. Modeföretaget Mah Jong startades 1966 som genom färgglada kläder för män och kvinnor skapade en modestil som lanserade det nya jämlikhetsidealet velourmannen tillsammans med rättvisa löner och arbetsvillkor åt sömmerskor och medvetande om modeindustrins förtryckande roll globalt. Manchesterkläder hade kommit för att stanna.

I Danmark fick anti-auktoritära rörelser stort genomslag. Redan 1962 hade danska konstnärer varit med och bildat Situationisterna som sökte sammanblanda konst, happenings och politik. 1964 genomfördes en av de första politiska happenings i Danmark. Här handlade det inte som i Sverige 1957 när högvakten uppvaktades med en spade om att kämpa för en politisk förändring utan istället en ideologisk markering. Fågelön i Sortedamssøen i centrala Köpenhamn förklarades vara ockuperad och den svarta fanan hissades av en grupp anarkister som kallade sig Zenit. Nya musikgrupper började växa fram. Först kallades det pigtråd, sedan beat-musik och sedan bara rock. 1965 sågs ”brølet fra pigtråds-baggården” som ett hot mot civilisationen. Det var dags att riva murarna och taggtrådsstängsel både på bakgårdar och i hela samhället. 1966 startade Galleri 101, ett arbetskollektiv med gemensamma utställningar där den konstnärliga verksamheten gick ut på att undersöka alla material och former. 

Provos i Amsterdam inspirerade också en Provorörelse i Köpenhamn. På hösten åkte provoer kollektivtrafik mot att uppvisa särskilda egentillverkade provokort vilket fick uppmärksamhet i pressen. Men i övrigt är det mer skillnader än likheter mellan den danska provorörelsen och den svenska provierörelsen. Där ProVies i Stockholm genomför massaktioner mot tobaksreklam, för ökat bistånd och mot resursslöseri som bidrar till politiska förändringar och i några fall inte bygger på repetering av de holländska föregångarna är Provoerne mer ett kulturellt uttryck och ganska bleka kopior av sina föredömen. Vid Köpenhamns 800-årsjubileum erbjuder sig Provoerna efter holländskt mönster att skänka 400 vitmålade cyklar till staden som ska vara till för gratis bruk i.st.f. bilar. Överborgmästare Urban Hansen avvisar blankt erbjudandet med hänvisning till en lag som kräver att cyklar ska vara låsta när de parkeras. Detta problem lyckas man dock lösa och med stor pompa och ståt inför den församlade pressen kan Provoerne överlämna några enstaka första vitmålade cyklar. Sen blir det inget mer. Drömmen och att få gensvar i massmedia men inte den praktiska uppgiften var det som intresserade danska Provoer mest verkar det som. Rörelsen fick stort genomslag kulturellt genom massmedia. Den som råkade cykla runt på en vitmålad cykel fick höra ”Der er sgu en provo. Dumme svin.” Provokationen gick hem. Från Holland kom provoaktivisten Jaspar Grootveld 1967 och tvättade amerikanska bilar naken i kampanjen ”Elsk Amerika” som protest mot Vietnamkriget. Danske finansministerns son Ole Grünbaum fick en framträdande roll som symbol för rörelsen och eftermälet superprovo tvärtemot rörelsens jämlikhets- och antiauktoritära ideal på ett sätt som inte skedde i Sverige där kollektivismen demokratiskt beslutad på stormöten styrde verksamheten. I boken Provokér som kom ut 1967 spred Ole Grünbaum rörelsens tankar samma år som rörelsen ebbade ut. Det sista som märktes av den var polisens fruktan för vad den skulle göra i samband med drottning Margarethes bröllop. I Nederländerna hade Provos ställt till med omfattande kravaller som skakat om Amsterdam vid ett liknande kungafamiljsbröllop. I Danmark slutade det med att 50 Provoer beledsagade av ca 100 poliser gick till slottet Amalienborg för att skänka brudparet två vitmålade cyklar med röda hjärtan. 

Många inspirerades av Provoerne. Modedesigners fann inspiration till mer frimodiga kläder. Alla som på något sätt sågs som avvikande började betecknas som provo, t.ex. charterturistbranschens store direktör Simon Spies. I det allmänna danska medvetandet sammanblandades också snart provoer med hippies eller som det hette på danska blomsterbørn. Sommaren 1967 är det stora genombrottsåret för hippierörelsen med flower power som slagord under Summer of Love. Den amerikanske sångaren nn sjunger ”If you´re going to San Fransisco,  put a band of flower in your hair” och Beatles ”All you need is love”. I hela norden finns en nyfikenhet på den nay musiken och psykedeliska kulturen om än starkest i Danmark. I Köpenhamn blir det sångaren Eik Skaløe i bandet Steppeulven som inleder en ny tid när han hoppar i kanalen i Christianshavn iförd cylinderhatt, runda ”sykekassebriller” och blommor i munnen. När Steppeulven släpper sin första LP skiva ”HIP” firas detta med en love-in i Kongens have och på Langelinie. Hasch och LSD börjar bli alltmer spritt. Snart tar en mer auktoritär vänster över både massmedieintresset och många protesterande ungdomars sinnen. Men vad som kallas hippie- och provobevægelserna i Danmark får också ökad uppslutning samtidigt som en omfattande kommersialisering av rörelsen snabbt för ut både de nya anti-auktoritära och drogidealen i samhället. På Elektrisk jul i Köpenhamn 1969 ligger 1 200 människor i vad som betecknas som en enda klump inrökt av haschdimmor. De sociala myndigheternas projekt för att motverka knarkandet som Huset i Köpenhamn hade blivit tillhåll för spridandet av droger.

Någon direkt motsvarighet till ProVierörelsen eller Provoer dök ännu inte upp i övriga nordiska länder. Men redan 1955 hade gymnasister i Oslo halat den norska flaggan på taket av Stortinget och istället hissat en piratflagga med dödskalle och benknotor vilket väckte stor uppmärksamhet. Ett klädmode spreds bland ungdomar och aktivister som betonade könsjämlikhet i hela Norden. Inspiration från indianer och österländska stilar blev populärt. Många letade gärna i butiker för begagnade militärpersedlar eller vad u-landsengagerade lumpsamlare hade att erbjuda på många håll i Norden. Överallt i Norden spred sig också hasch och andra droger inspirerat av den västerländska ungdomskulturen. I Norge betecknades sommaren 1967 som hippiesommaren ”Make Love, not war”. På skolorna ……Men det skedde inte så spektakulärt som i Danmark även om den nya livsstilen väckte uppmärksamhet. På gymnasiet i Tromsö förklarade lärarna att pojkar med långt hår var oönskade på skolan. I Norge får ungdomsupproret snabbt en mer politisk inriktning. På universitet i Bergen tar socialistiska tjejer över makten i studentkåren och organiserar en hearing om könsroller. Men framförallt är det kulturevolutionen i Kina som blir ett föredöme. På Grorudskolan i Oslos östkant gror protesterna. …. Lägg till

Genomslag hade också kollektiven och husockupationerna i Danmark och Sverige. I det nedlagda Skovbilde mejeri på landet i byn Vråby i Herlev på Själland kunde man ovanför de unga boende på väggen läsa ”Ingen er gæst, alla bor hær. Alle dører er åbne. Alt må benyttes.” Överallt i hela landet dök kollektiv upp. I Köpenhamn ockuperades sju hus på Sofiegade 1965 och byggnaderna gjordes i ordning med plats för ett 60-tal boende . Debatten i offentligheten om kärnfamiljen och kollektiven breder ut sig under 1966 och 1967. I Sverige började kollektiven blomstra så smått också. 1965 bildades konstnärs-, miljö- och solidaritetskollektivet Amerika i Vittskövle i Nordöstra Skåne som var verksamt fram till 2003. 

20. Social basorganisering

RFSL, mfl

21. Solidariteten demokratiseras och sätter bo överallt

1965 blir ett år när Sydafrikarörelsen i Sverige demokratiseras och radikaliseras ytterligare medan alternativrörelsen börjar bygga en alternativ vision och praktik för solidaritetsarbetet som också innefattar miljön och den egna livstilen. TUG medlemmarna hade fortsatt sitt u-landsengagemang i Interact där Christer von Malmborg, Kersti von Malmborg och Jan Fjellander tillsammans med andra utanför TUG som Christer Lundgren och Jonas Widerberg bildade kärnan. Mycket mer än att smuggla in valpropaganda i Zambia och träffa Martin Luther King i samband med att han fick Nobels fredspris hann inte gruppen innan de aktiva började bli drivande i mer omfattande solidaritetsverksamhet.

Men på Sigtunastiftelsen som drevs av kyrkan möttes i november 1965 något som skulle visa sig bli till en början på en samlad alternativörelse i både handling och för samlad kunskap om global rättvisa, miljö och fred. Flera möttes som ville satsa på bistånd till tredje världen genom spridning av alternativ teknologi och folkbildning om utveckling. På mötet sjöng man – Vem kan andas förgiftad luft  och tog upp immisionfrågor, den tidens begrepp för miljöproblem. 

Mötet ledde fram till bildandet av Educ-Aids, en organisation för att sprida alternativ teknologi i tredje världen. En av de mest aktiva är Bill Robertshawe som fortsatte sitt solidaritetsengagemang från 1950-talet i IAL under 1960-talet, först med Svalorna och sedan med uppbygget av Educ-Aids. Ett annat av Robertshawes engagemang var 2000+ som blev en brett inriktat informationsverksamhet. Det utmynnade i det mångåriga projektet fröken U och fröken miljö dit man kunde ringa och få u-lands- och miljöinformation. I U-kalendern samlades information om alla föreningar och folkrörelser som bedrev verksamhet till stöd för utvecklingsländerna, allt med syftet att ”öka förståelsen av samband mellan fred, framtid, u-land och miljö.” Prototyper för alternativ teknik togs fram för spridning till u-länder. TUG-aktivisternas solidaritetsengagemang i Interact mynnade också ut inte bara i deltagandet kring Educ-Aids utan också U-aktionen 1966. Det började med en studiecirkel kring Georg Borgströms och andras böcker i en rymlig lägenhet på Birger Jarlsgatan i Stockholm. De kommande åren växte ur detta stora seminarier, U-grupper på universiteten och biståndspolitiska aktioner tillsammans med kristna och andra grupper i samhället.

En alternativrörelsemiljö började växa fram där organisationer och projekt uppstod som avlöste varandra eller verkade paralellt med många gemensamma syften och personsamband. Bill Robertshawe var en av länkarna som när han inte översatte vetenskapliga texter med sin enkla livsstil och letande efter containerfynd bland bortkastade saker inspirerade människor att välja ett sätt att leva som gjorde det möjligt att tära mycket lite på jordens resurser och arbeta för ett solidariskt samhälle.
I den direkta kontakten med sopcontainrar började alltfler ifrågasätta den västerländska slöseriet, miljöförstöringen och den globala orättvisan.

Även för andra som sökte förena praktik med en radikal systemkritisk vision hände mycket 1965 inte minst i Emmausrörelsen i Sverige och Danmark. På liknande sätt som i Sydafrikakommittén fick de aktiva ungdomarna i Sverige nog av toppstyrning och drev igenom självstyrande basgrupper. Några av ungdomarna hade erfarenhet från franska Emmaus-kommuniteter och där upplevt problem med att dessa styrdes av en utanför lumpsamlarkollektivet verkande styrelse. Det upplevdes som förnedrande att de som inte ville dela det dagliga slitet och gemensamt verka för ett ökat människovärde och upprätthöll sina ställningar som respekterade medlemmar i samhället ändå skulle bestämma. I Sverige följde man till en början denna organisationsform men när Emmaus startade i Uppsala och senare i Lissma herrgård utanför Stockholm gjorde man revolt mot de överordnade styrelserna. En vision började växa fram om ”ett totalt livsalternativ med arbete, fritid och boende i kollektiv ram där medlemmarnas produktion ställs till de nödlidandes förfogande.”

På Lissma herrgård var det dock för trångt för att förverkliga visionen och man började se sig om efter lämpligare platser. Sommaren 1964 fick man tips om Björkå nedlagda glasbruk i Älghults kommun. Efter långa förhandlingar lyckades man pressa priset till 75.000 kronor för glasbruket och sju bostadsfastigheter och ett tiotal vuxna kvinnor och män kunde flytta in i januari 1965 med en stor uppgift framför sig. Det första året blev mycket slitsamt. Föreningsprotokollen talar om ledan som den ensidiga fiskkosten gav medlemmarna bestående av braxen och gäddor uppfiskade ur kvarndammen. Men verksamheten konsolidiseras snart och börjar expandera. Snart har man filialer över hela Sydsverige i Göteborg, Knäred, Lund och Laholm. Stora delar av södra och mellersta Sverige täcks av insamlingsverksamheten som bedrivs först genom information med lappar i portgångar och annonser före besöken med Emmaus’ lastbilar. Det hopsamlade skickades sedan med järnväg till Åseda f.v.b. Björkå för sortering och klädsändningar. De ambulerande insamlingsgrupperna kunde vara ute månadsvis. 1966 kunde 83 ton kläder sändas iväg och 1967 97 ton i första hand via Lutherhjälpen och andra kristliga hjälporganisationer. Ett arbetskollektiv med ett trettiotal medlemmar växer fram. Det blir första gången i Emmausrörelsen som unga flyttar ut från städerna för att starta solidaritetsarbete och insamlingsverksamhet på landsbygden. Björkå blev och är fortfarande centrum för ett omfattande solidaritetsarbete och samtidigt en av de mest radikala kollektiven inom Emmausrörelsen. 

Den brokiga Emmausrörelsen fortsätter växa i Norden och blir bredare i sin verksamhet vid mitten av 1960-talet. Unga danskar åker ner till lumpsamlarkollektiven i Frankrike och kommer tillbaka med inspiration för att göra något också hemma. I oktober 1965 genomförs en större insamling på Østerbro i Köpenhamn. Från Frankrike kom monsieur Paul med Emmausflaggan som gåva från det vandrande lumpsamlarkollektivet i Normandiet. Den vajade över spårvagnsrefugen där insamlingen invigdes. Monsieur Paul deltog själv med stor entusiasm i insamlingen och inspirerade de danska lumpsamlarna. Ungefär 150 unga arbetade i en vecka med en arbetsdag upp till arton timmar med att samla in, sortera och sälja. Det samlade ekonomiska resultatet blev 38 000 danska kronor. Det fördelades med 28 000 kronor till Emmausgruppen i Kamerun för byggande av skollokaler, 6 000 till Svalornas arbete i utkanten av Madras i Indien, 2 000 till Kofoeds skole som hjälpt till med tryck av affischer och flygblad, 1 000 kronor till International Student Centre som arbetade efter liknande principer som abbé Pierres lumpsamlare, 500 kronor till Himmelekspressens kommitte och 500 kronor till Nazareths församlingsvård. 

Tillsammans kan nordiska volontärer och Emmausorganisationer stödja bildandet av Emmaus i Indien 1965 där Per Lejegard blir volontär under 20 år. I Danmark fick Emmausrörelsen ett uppsving. I Helsingfors är det den från Peru landsförvisade prästen Gerard Protain som med hjälp av Marita Uunila kan starta Emmauskollektiv i Helsingfors 1966.  På samma sätt som de unga teosoferna i Sverige fått många skolor att engagera sig startar Grethe Lauritzen S.O.S. tørmelk våren 1966. Man gick ut med en vädjan om hjälp till landets alla skolor och fick 348 att reagera vilket resulterade i sammanlagt 205 000 danska kronor. 14 skolor med sammanlagt 3 000 barn i Calcutta och 3 000 barn i Madras kunde förses med ett dagligt glas mjölk. Abbé Pierres kontakter ombesörjde själva utdelning visa av problem som uppstått när torrmjölk skänkt till Afrika. Där hade torrmjölken använts för att kalka hus eftersom man inte visste vad det var man fått.

Många andra börjar också utveckla intresse för tredje världen eller som det ofta hette u-länderna dessa år. 1965 och 1966 fortsatte Operation dagsverke på skolorna men bara i Sverige. 2,3 miljoner samlades in sammanlagt till Cooperacion Popular som arbetade för inkaindianerna i Peru. U-landsbodar växte fram där varor såldes med så få eller inga mellanhänder alls och producerade i länder befriade från kolonialismen ofta av kooperativ. Kommittén för icke-våldsaktioner uppvaktar försvarsministern i Sverige 1965 om möjligheten för vapenvägrare att göra u-landstjänst, ett krav som stöds av många andra.

Striden om biståndets omfång fortsatte. 1 januari ersatte SIDA föregångaren NIB och fokuserade biståndet mer. Biståndet expanderade men inte så att det inom rimlig tid skulle nå 1 procentmålet som Socialistinternationalen 1956, FN 1961 och riksdagen 1962 beslutat om. Särskilt angelägen var biståndsminister Ulla Lindström om saken som stod solidaritetsrörelsen nära. 1966 avgick hon som minister i protest mot att finansminister Sträng vägrade höja biståndet. Hon blev ett föredöme för många aktivister och skulle i flera decennier vara en pådrivande faktor i folkrörelser som var beredda att göra ord till handling även med civil olydnad.

1965 och 1966 blev viktiga år för solidaritetsrörelsen i Norden också teoretiskt. I Danmark startade krafter i solidaritetsrörelsen tidskriften Rapport 1965 om tredje världen. Trots en liten upplaga fick den stor betydelse för ett växande antal solidaritetsorganisationer och bidrog till att grundläggande ändra på hållningen till tredje världen från att vara en fråga om nödhjälp till att också vara en fråga om politisk solidaritet.I Stockholm bildas Unga filosofer som snabbt får ett stort ideologiskt inflytande i de framväxande rörelserna. De startar snart både en allmän tidskrift, Häften för kritiska studier och tredje världen tidskriften Kommentar. Tillsammans med nyvänsterns Zenit har en icke-partibunden vänsteroffentlighet bildats i Sverige som genom fördjupad filosofiskt debatt och kunskap om råvaror på jorden, västmakternas roll i världen och befrielsekampen. Det ger hela vänstern och den nya solidaritetsrörelsen något av ett övertag i debatten med starkt stöd av delar av fackföreningspressen som hos Caleb B Johansson i Skogsarbetaren. I Finland startade De hundras kommitté tidningen Ydin 1966 som med tiden blev en ledande tidskrift för utrikespolitiska frågor med över hälften av riksdagsledamöterna som prenumeranter. 

Dagspolitiskt var det mest kring Södra Afrika befrielse förutom kamp mot USA:s krig i Vietnam som solidaritetskampen utvecklade sig. 

Danmark

I Danmark koncentrerade sig solidaritetsarbetet för Sydafrika kring en juridisk finess. Internationell domstolen i Haag skulle fälla avgörandet i ett ärende om Sydvästafrika 1966. Området som hade varit en tysk koloni blev efter först världskriget ett förmyndarskapsområde under Nationernas förbund och senare FN, ett mandat som i praktiken styrdes av Sydafrika. Men det skedde utan att man erkände FN:s roll som man vägrade rapportera till. Etiopen och Liberia som hade varit självständiga stater även under Nationernas förbunds tid tog därför frågan till Haagdomstolen och krävde att Sydafrika miste sitt mandat eftersom man missbrukade det. Nu hoppades den danska rörelsen på detta domslut. Men det visade sig att en egyptisk domare dött under 1965 och blivit ersatt med europé som ställde sig på den vita herremaktens sida vilket gjorde att domstolen röstade mot afrikanerna och Sydafrika kunde fortsätta ostörd av internationella domslut. Den danska kampanjen som skulle bygga på detta juridiska grundlag kom helt av sig. Men man kunde dock fem år efter Sverige starta en samlingsorganisation, Fællesrådet for Sydafrika som grundades av Dansk Ungdoms Fællesråd, Anti Apartheid Komiteen och Danske Studerendes Fællesråd.

Norge

I Norge avmattades kampen för Sydafrika efter den stora mobiliseringen och aktionerna samt nederlaget för förslaget om handelsbojkott i stortinget 1963-64. Radikaliseringen av ungdomen gjorde tillsammans med ökade inre problem med repression i Sydafrika och en allt svagare befrielserörelse att frågan trängdes i bakgrunden även om Norge till skillnad från de flesta andra länder vidmakthöll en fast organisering grundad på medlemsorganisationer i NAMA som vidmakthöll intresset. Undantaget var befrielsen av Portugals kolonier som nu väckte alltmer intresse. 

Viktigt var Eduardo Mondlane, ledaren för FRELIMO besök i Oslo 1965. FRELIMO bildades 1962 och den väpnade befrielsekampen startade i Cabo Delgadoprovinsen nära Tanzania året därpå men var i hög grad okänt i Norge. Mondlane träffade representanter för ungdomsorganisationer, krykan, Krisefondet för SørAfrika och tjänstemän på lägre nivå i utrikesdepartementet som inte ens förstod att han var ledare för FRELIMO. I kontrast till Sverige där Mondlane mottogs av ministrar och inbjuden att hålla tal på universitet. Mondlane var inte imponerad av Norges hållning gentemot portugisisk kolonialism men hoppades att Norges skulle använda sitt gemensamma medlemskap med Portugal i NATO för att sätta press på kolonialmakten. 

Symboliskt viktigt blev också valet av ordförande för Norsk Studentersamfund 1966. Valet föll på Freddy Reddy, en färgad från Sydafrika som studerade psykiatri i Norge och var en ledande antiapartheidaktivist. Beslutet mötte motstånd från konservativa kretsar som menade att en utlänning inte kunde vara ordförande för en förening för norska personer men fick i övrigt gott stöd. (är årtalet rätt, sidhänvising?...)

Finland och Afrika

I Finland tog Sydafrikasolidariteten ett språng framåt. Den för Finland nya typen av organisation som koncentrerade sig enbart på en fråga bildades. Våren 1965 samlades studenter och representanter för olika ungdomsorganisationer för att bilda Sydafrikakommittén. Det som bildades var närmast ett nätverk med representanter för olika politiska och andra student- och ungdomsorganisationer men med möjlighet att också vara individuell medlem. Den partpolitiska bredden var stor. Arbetet koncentrerades till en början på information och humanitärt stöd även om bojkott också var en fråga som diskuterades.

Sydafrikakommitténs första problem med myndigheterna som ansvarade för finsk  utrikespolitik uppstod redan när organisationen skulle registrera sig. Juridiska departementet hänvisade ärendet till Utrikesdepartementet eftersom man ansåg att det var oklart om kommitténs stadgar stod i samklang med finsk utrikespolitik. UD rekommenderade kommittén att ändra sina stadgar så att inte Sydafrikas regim kunde försvagas vilket skulle innebära att finska medborgare tilläts att störa de dilpomatiska förbindelserna. Dock kunde kommitten fortsätta sin verksamhet enligt sina ursprungliga syften.

I början hade man IDAF som samarbetspartner och verksamheten inriktades därför mycket på humanitärt stöd till offer för apartheid. En konsumentbojkott var nästa uppgift där man fick stöd från fackföreningar för att upprätta en särskild bojkottorganisation våren 1966 med Sjömännens fackförening som särskilt pådrivande. Sydafrikakommittén började också ordna offentliga möten och kunde mot slutet av 1966 genomföra en Antiapartheidvecka med åtta olika arrangemang. Man hade också stöd av andra som förde upp Sydafrikafrågan till debatt. Redan i första numret av Ydin startad 1966 av De Hundras kommitté tog tidningen upp Södra Afrika och fortsatte att göra det regelbundet vilket också studenttidningen Ylioppilaslehti gjorde. 1966 ökade också engagemanget för politiska påverkan för att staten skulle ge stöd åt apartheidförtryckets offer och utbildningsstipendier åt svarta från Sydvästafrika. Snart krävde man också minskad handel med Sydafrika efter diskussioner med flera SWAPO representanter och ordnade möten med riskdagsledamöter. I liten skala samlades också in pengar för att stödja SWANU:s deltagande i FN speciella session om Sydvästafrika 1966. Man lovade ge 1 000 finska mark men lyckades bara skaffa mindre summor från Kommunistpartiet, Svenska folkpartiet och Demokratiska förbundet, resten samlades in från enskilda.

Det humanitära arbetet tog också ett steg framåt genom att Finska kyrkan 1965 organiserade Finska kyrkohjälpen som del av Lutherska världsfederationens nationella kommitté. Medan kontroverserna inom Finska missionssällskapet fortsatte om dess roll i förhållande till befrielsekampen kunde Finska kyrkohjälpen kanalisera direkt stöd till densamma. 1966 kom man i direkt kontakt med flyktingar från Södra Afrika när man samlade in pengar till Mocambique institutet som leddes av Janet Mondlane, hustrun till ledaren för FRELIMO, befrielserörelsen i Mocambique. Stödet till MI och Finska kyrkohjälpens övriga verksamhet bedrevs genom internationella ekumeniska organisationer som Världskyrkorådet som skötte policy- och informationsfrågor och Lutherska världsfederationen som skötte praktisk humanitär hjälp. Men Finska kyrkohjälpen ansågs som en radikalt organ jämfört med moderorganisationen Finska kyrkan.

”Kyrkan själv var inte helt för dessa projekt. Där fanns mycket motstånd, och det var ett litet under att Finska kyrkohjälpen kunde fortsätta. ;Men samtidigt samlade den alla yrkoledarna i kommittéerna. Men Finska kyrkohjälpen hade vid denna tid ett sådant rykte att dessa vanliga konservativa kristna människor inte accepterade den. Så allt stöd gick till missionen, och vi hade det svårt att få bidrag till någto somhelst ändamål. Några starka personligheter som Mikko Juva gick vidare och band samman aktiviteterna med kristen förkunnelse på ett sådant sätt att också Finska kyrkohjälpen blev acceptabel.”

Mikko Juva gjorde mer än så. Han såg till att SWAPOs ledare Sam Nujoma kunde komma till Finland så han kunde komma i direkt kontakt med finska myndigheterna. Det skulle dock dröja tills det blev mer officiella kontakter mellan SWAPO och den finska regeringen med svensk hjälp. Eftersom det inte fanns pengar för resan betalade han och närstående resan själva. Det ledde till kritik från finska missionens ledare i Namibia när han senare fick reda på saken. Han hävdade att Juva ”gjort ett felaktigt beslut” och att missionen tagit ett mycket klart beslut att inte erkänna eller stödja SWAPO som under tiden startat gerillakrig. Juva å sin sida hade en lika klar princip. För honom var det viktigt att skilja mellan situation i Owamboland och i Finland. ”Om missionen är försiktig är det deras situation och de har full rätt att vara försiktiga. Men vi i Finland, vi är inte i fara” För Juva skulle det alltmer klarna att förr eller senare var självständighet oundvikligt och mo kyrkan under striden inte hade någonting med befrielserörelsen att göra var det fel. Den väpnade kampen kan inte kyrkan som missionsorganisation inte ha något med att göra men var utbildning och annan humanitär verksamhet helt acceptabel. 

1965 spreds FN.s studentförening till flera städer och en riksorganisation bildades med Paavo Lipponen som ordförande. Lipponen kritiserade den finska utrikespolitiken för att inte ta hänsyn till tredje världen. Särskilt riktade sig kritiken mot att Finlands avvaktande hållning i FN gick emot de övriga nordiska ländernas mera aktiva stöd till några av utvecklingsländernas krav. 1966 var FN:s studentförening barnmorska åt initiativet för vad som kallades en Ny utrikespolitik. Denna politik krävde ett mer aktivt förhållningssätt inte bara gentemot apartheid men också för fred, konfliktlösning och nedrustning. Ett välbesökt teach-in på universitetet och radioprogram om saken väckte stor uppmärksamhet men också kritik från president Kekkonen som enligt Lipponen såg diskussionerna som ett hot då pakten med Sovjet kunde påverkas. 

Sverige och Afrika

I Sverige fortsatte den politiska kampen för Södra Afrikas befrielse på högt varv. För att följa upp mötet i Jönköping i juni 1964 med lokala Sydafrikakomittéer och SSAK ordnades ett nytt möte i Västerås i januari 1965. Här samlades ytterligare lokalgrupper, bland dem den nya kommittén i Göteborg och aktionsgrupper i Helsingborg, Sundsvall och Umeå förutom de redan tidigare aktiva från Jönköping, Lund, Stockholm, Uppsala och Västerås. Resultatet av mötet blev att Svenska Sydafrikakommittén knöt lokalkommittéerna till sitt arbetsutskott och påbörjade en formell ombildning. På lokalkommittéernas initiativ antogs nya stadgar och ett nytt handlingsprogram på årsmötet i maj 1965. 

De radikala lokalkommittéerna i Jönköping, Lund och Göteborg fick gehör för sin linje. Befrielserörelserna skulle stödjas på sina egna villkor. Hela Södra Afrika skulle omfattas av organisationen. Det var inte längre apartheids och rasförtryckets offer som var i centrum för uppmärksamheten utan befrielsekampen. Frågan om våld som legitim politisk metod spelade en stor roll i diskussionerna. I ett utkast till gemensam ståndpunkt i frågan framfördes att skulle våld bryta ut på grund av den desperata situationen är de principiellt försvarbara utifrån en moralisk ståndpunkt. Förslaget antogs ”i princip” av Svenska Sydafrikakommittén i januari 1965 men hemlighölls av taktiska skäl för allmänheten, en avgörand skillnad gentemot Vietnamrörelsen som tvärtemot menade att det var nödvändigt att säga vad man menade på allvar istället för att anpassa sig till opinionen.. 

Svenska Sydafrikakommittén öppnade också för individuellt medlemskap för alla som stödde dess målsättning. Handlingsprogrammet och stadgarna innebar ett definitivt brott med den centraliserade kampanj som SUL stått för. En förnyad Sydafrikarörelse kunde växa byggd på självständiga basgrupper och demokratiskt inflytande över riksorganisationen för medlemmarna. Det blir en avgörande vändpunkt för demokratisering och vidgning av solidaritetsrörelsen i dess sätt att arbete och politiska radikalitet. SUL-kampanjen föll snabbt i glömska, vittrade sönder och självdog. Men bojkotten fortsatte och blev lyckad även detta år.

Medan rörelsen demokratiserades blev opinionen i allt fler läger radikalare. En ny generation växte fram inom socialdemokratin som ville göra upp med oförmågan att stötta befrielsekampen i Södra Afrika fullt ut. Tage G. Peterson, vice-ordförande i SSU kritiserade i Frihet 1965 inte bara oviljan att sluta upp bakom en bojkott utan konstaterade också att när FN:s möjlighet att påverka Sydafrika, USA och England visade sig inte leda någonstans måste man gå längre. ”vi måste vara redo att ge Sydafrikas befrielserörelse de vapen den behöver för att skydda liv och lem på sina landsmän.”

Partiledningen kom under allt större tryck, inte minst efter Palmes tal samma år i Gävle som allmänt ledde till protester från icke-socialistiskt håll då det sågs som kritik av USA krig i Vietnam men som också kunde ses som ett stöd för befrielsekampen i Södra Afrika. I den socialdemokratiska tidskriften Tiden pekade man på att det fanns en risk att idealism till förmån för fattiga länder utnyttjades av socialistiska vänsterpartier och vissa folkpartister. En ändring av politiken behövdes för att inte initiativet skull glida över till kommunister och liberaler. Socialdemokraternas förre internationell sekreterare Kaj Björk fick i uppdrag av skriva ett uttalande om socialdemokraternas syn på Sydafrika. Det gjorde inte saken bättre. Uttalandet höll fast vid att varken ensidig handelsbojkott eller stöd till väpnade befrielserörelser från svensk sida kunde komma på fråga. Prästen Gunnar Helander reagerade särskilt starkt och karakteriserade Sydafrika som Sveriges ”ideologiska knähund” där stormande uttalande mot Verwoerds regim uttalades på första maj-demonstrationer medan handlingen uteblev. Reaktionerna banade vägen för en ny syn inom socialdemokratin.

På många fronter pressades den socialdemokratiska ledningen att ändra hållning. Folkrörelserna drev på över hela linjen i allt fler konflikthärdar. Engagemanget var stort. 1:a maj 1965 kunde 15 namibier som företrädde SWANU och levde i exil i Europa, USA och Afrika tala på 23 demonstrationer runtom i hela Sverige. Det skedde i anslutning till en konferens i Saltsjöbaden för hela SWANU-ledningen som Socialdemokratiska partiet betalade. Förhandlingarna i Haagdomstolen om Namibias status började gå in i sin slutfas i början av 1965. Socialdemokraterna var optimistiska om Namibias självständighet och övertygade om att detta också skulle leda till förändringar i Sydafrika. Optimismen delades dock inte helt och hållet av gästerna från SWANU. Inte heller av Oliver Tambo, generalsekreteraren för ANC som också gästade Sverige talade till en 1:a maj demonstration detta år. Gästerna slöt upp bakom regeringens kritik och menade att bojkottkravet som socialdemokraterna avvisade var viktigare än tilltro till Haagdomstolen. SWANU:s ledare Kozonguizi delade talarstol med utrikesminister Torsten Nilsson i Göteborg appellerade till regeringen att kräva omedelbar och frihet för Sydvästafrika och införande av en total bojkott mot Sydafrika. Tambo ställde lika skarpa krav på bojkott mot den socialdemokratiska politiken sida vid sida med statsminister Tage Erlander i Örebro. Den uppenbara motstridigheten mellan de svenska och sydafrikanska ledarnas syn uppmärksammades både inom de egna socialdemokratiska leden och utanför. Det var inte hållbart i längden.

Engagemanget för Afrika gällde inte bara Sydafrika och Namibia utan breddades och fördjupades alltmer. En pådrivande faktor var Eduardo Mondlane, ledaren för FRELIMO. Återigen försökte Mondlane komma på eget initiativ till Sverige 1965 men avråddes av sin värd föregående år, Verdandiaktivisten Sven Hamrell. Denne oroade sig för konservativa riksdagsledamöters rädsla för en ”farlig revolutionär rörelse”. Den väpnade kampen hade nu börjat i Mocambique och Hamrell trodde att det var bättre att vänta ett tag till nya statliga medel för humanitärt stöd till Mocambique Institutuet kunde beslutas. Eduardo Mondlane blev dock inbjuden av SUL som drev bojkottkampanjen mot Sydafrika och kunde i september 1965 komma på ett andra besök till Sverige. Han träffade förutom SUL i första hand Centerns, Folkpartiets och Socialdemokratiska ungdomsförbunden och studentorganisationer men etablerade också kontakt med LO och den socialdemokratiska ledningen där han för första gången mötte Olof Palme.

Mot Hamrells råd att vara försiktig drev Mondlane tydligt en sammanhållen politisk linje i pressen och sina kontakter med folkrörelser och regering vilket han fick mycket respekt för. I ett tal på Uppsala universitet 16 september 1965 kritiserade han skarpt både SUL och Svenska Sydafrikakommittén för att i det närmaste enbart koncentrera sig på situationen i Sydafrika och Sydvästafrika med argumentet att: 

”det är en illusion att tro att Sydafrikas problem kan lösas oberoende av de portugisiska territorierna Angola och Mocambique eller av Södra Rhodesia, och att det kan lösas utan deras frigörelse. Det är därför önskvärt att Sydafrikarörelsen också tar med dessa territorier i sina aktiviteter.” 

Han appellerade starkt till studenterna: 

”Samla pengar! Ge oss vapen!  … Alla av er behövs i vårt utbildningsprogram. Åk ner till våra utbildningscentra för flyktingar … Efter fyra års universitetsstudier kan ni ha råd till att ställa upp ett å för oss! Nittiofem procent av befolkningen i Mocambique är analfabeter … vi behöver alla resurser..”

Mondlane  vädjade inte bara om svenskt humanitärt stöd utan också om vapen och andra bidrag till den militära kampen samt att Sverige verkade för att Portugal lämnade EFTA. Det placerade FRELIMO i centrum för den svenska utrikespolitikisk debatt under andra hälften av 1960-talet  där solidaritetsrörelsen och vänstern krävde obetingat stöd till befrielsekampen medan Folkpartiet krävde Portugals uteslutning ur EFTA. 

Zimbabwe var ytterligare ett land där svenskar ökade sitt engagemang för i mitten av 1960-talet. En Amnestygrupp med Eva Moberg och Per Wästberg som aktiva medlemmar blev tilldelade Robert Mugabe som fall 1965. Han var generalsekretare för ZANU och blev året innan arresterad och satt i fångläger. Genom Amnestyfångar bland befrielserörelserna kom svenskar i tät kontakt med situationen i Södra Afrika och bidrog till att skapa politisk press. Samma år som Amnestygruppen fick Mugabe som fångkontakt kom ZANU:s representant Henry Hamadziripi till Sverige och mottogs av anti-apartheidrörelsen, massmedia och framförallt med utrikesdepartementet. ZANU sökte stöd för att Sverige inte skulle acceptera att den vita Smithregimen utropade självständighet på egen hand. Dessutom sökte man fråga om ett väpnat uppror i den händelse att de vita skulle ta makten kunde räkna med stöd från Sverige. 

Svaret var att den svenska hållningen bestämdes av vilka relationer det nya självständiga skulle få i förhållande till Storbritannien även om det skulle vara högst osannolikt att Sverige skulle erkänna en ensidigt etablerad regering i Zimbabwe. Labour hade makten i Storbritannien 1965 och de svenska socialdemokraterna följde i stort systerpartiets linje inom Socialistinternationalen vilket också skedde i frågan om Zimbabwe 1965. I FN stödde Sverige i oktober linjen att Zimbabwefrågan skulle avgöras genom bilateral förhandlingar mellan Storbritannien och Zimbabwe. Det väckte starka reaktioner i Sydafrikakommittén i Stor-Stockholm som dominerades av socialdemokrater. Man var oroad för att Sveriges hållning gentemot förtryckande regimer i Södra Afrika. Den svenska linjen menade man skulle leda till att Sverige blev ”bland de stater som bidrog till att ett raskrig provocerades fram. Den svenska regeringen tycks vara mer bekymrad för de vita förtryckande regimerna i dessa länder än för den afrikanska majoriteten som kämpar för samma ideal som vi omfattar, nämligen demokrati och social rättvisa.”

11 november 1965 utropade Smithregimen Rhodesia som självständigt mot britternas vilja. FN Säkerhetsråd fördömde de rasistiska kolonisternas maktövertagande och uppmanade Storbritannien att ingripa mot minoritetsregeringen och rekommenderade alla stater att göra sitt yttersta för att bryta sina ekonomiska relationer till landet. Först senare gjordes sanktionerna obligatoriska. Uppsala Sydafrikakommitté svarade med en veckas gatudemonstrationer och insamling till befrielserörelserna medan regeringen stängde konsulatet i Salisbury och förbereda steg för att förbjuda handel samtidigt som Erlander hoppades att alla länder skulle införa ekonomiska sanktioner så det kunde bli effektiva. Så blev dock inte alls fallet. Den viktigaste handeln fortsatte och britterna vägrade ingripa militärt. 

Kyrkan radikaliserades. Två veckor efter självständighetsförklaringen tog det ekumeniska Kristna rådet där den Evangeliska Lutherska kyrkan i Zimbabwe knuten till Svenska Kyrkan ingick avstånd från upproret och förklarade att den betraktade det oberoende Zimbabwe som en illegal organisation. Därmed tog den Lutherska kyrkan en första klar ställning som senare följdes upp av stöd till humanitär verksamhet för att hjälpa familjer till politiska fångar. Den nya synen kom till tydligt uttryck när Holger Benettsson med ansvar för Svenska kyrkan Afrikaverksamhet gav ut häftet Problemet Rhodesia genom Nordiska Afrikainstitutet. Han hävdade att ”problemet Rhodesia är slutligen ett mänskligt problem som har sitt ursprung i de vitas förakt för afrikaner.” Häftet redogjorde för de två befrielseorganisationerna ZANU och ZAPU och markerade ett klart brott mot tidigare missionsrapporter. Efter Smithregimens självständighetsförklaring fanns knappast några svenska röster alls so ifrågasatte befrielserörelserna krav på demokrati och majoritetsstyre, med undantag av Svensk Tidskrift som fortfarande menade att ”majoritetstyre inte är mycket att bygga på.”

I Zimbabwe fanns redan 1 700 fångar när självständigheten utropades och fler blev det som sattes i läger på avlägsna platser. Till skillnad från familjer som drabbats av sydafrikanska förföljelse som 1 miljon kronor avsatts till 1965 hade Sverige tidigare avstått från att ge hjälp till de politiska fångarnas familjer i Zimbabwe med motivet att det var ett brittiskt ansvar. Efter självständighetsförklaringen avsattes dock omedelbart 150 000. Expressens Anders Ehnmark och Dagens Nyheters Åke Ringberg lyckades ta sig fram och rapportera om det eländiga tillståndet i flera fångläger.

Kritiken mot regeringens underdåniga hållning till britterna växte både från liberalt, socialdemokratiskt och afrikanska studenters håll i Sverige. I mitten av december 1965 skickade Sveriges FN-ambassadör Sverker Åström ett brev till medlemmarna i säkerhetsrådet där han meddelade att Sverige ansåg att den nuvarande situationen i Södra Rhodesia  utgör ett hot mot freden och rekommendera ekonomiska sanktioner i första hand som tvångsåtgärd. Protesterna kom omedelbart från London som via sin ambassadör i Stockholm som vände sig emot att Sverige lagt fram förslag utan att kontakta brittiska regeringen i förväg med så drastiska förslag som obligatoriska sanktioner. Sådana bindande beslut kunde inte bara öppna för militära sanktioner utan också leda till konfrontation med Sydafrika, något britterna ansåg mycket viktigt att undvika. Klyftan mellan den brittiska och svenska synen kom att fortsätta växa.

När den första internationella konferensen någonsin skulle hållas om Sydvästafrikas framtid inför det kommande utslaget i Haagdomstolen var Sveriges kommunikationsminister Olof Palme ordförande. Den hölls i mars 1966 i Oxford i England. Den var organiserad av bl.a. Brittiska anti-apartheidrörelsen och stöddes av sju stater i Afrika och Asien och ett hundratal kända personligheter som Gunnar Myrdal. Delegationer från 32 länder varav 18 var officiellt representerade av regeringar och sju internationella organisationer deltog tillsammans med företrädare för SWANU och SWAPO från Namibia, ANC från Sydafrika och ZANU och ZAPU från Zimbabwe. 

Från Sverige deltog alla partier utom moderaterna, representanter för LO-TCO, SFS, SUL, Nordiska Afrikainstitutet, SSAK och Sydafrikakommittéerna i Lund, Stockholm och Uppsala. Det var både den största och den bredast delegationen från något land. Den svenska enigheten var stor vilket symboliserades av att oppositionspartiets Ola Ullsten från Folkpartiet tog över ordförandeskapet för konferensen när Palme behövde resa hem under konferensen för att visa en enad svensk front. 

I sitt öppningsanförande betonade Palme att ”apartheid har ingen framtid. Det är en skam för vår tid och den måste snart bli en ondska vi lämnat bakom oss. Det är vårt gemensamma ansvar [och] det är det denna konferens handlar om.” När det gällde Namibia uppmanade Palme till principiella politiska och ekonomiska handlingar. ”Under mer än tjugo år har det kommit en oändlig rad av vädjanden och krav, av synpunkter från den internationella domstolen och rapporter från framstående internationella kommissioner…” men utan resultat. ”Om vi tror på att förnuft och fakta kan appellera till människors sinnen, [då] kommer denna konferens ha styrka och makt. Och om vi tror  på att idealen om rättvisa och jämlikhets har känslomässiga inverkan och kan uppamma fantasin och viljan att handla bland människor överallt, då kommer denna konferens, verkligen, ha inflytande och betydelse för världsopinionen.” Som de flesta bedömare förväntade sig Palme att den internationella domstolen i Haag skulle döma mot Sydafrika och följas av ett ingripande från FN. Konferensen i Oxford kunde inte fatta bindande beslut vilket bara FN:s säkerhetsråd kunde göra efter Haagdomstolen utslag men Palme hoppades att den kunde komma fram med fakta om situationen i Namibia och ”kristallisera uppmärksamheten hos den internationella opinionen på de hemska konsekvenserna av brist på handling.”

Det skulle dröja till sommaren innan beslutet i Haagdomstolen skulle komma. Under tiden fortsatte Zimbabwe vara en aktuell politisk fråga i Sverige genom flera besök från ledare för ZAPU och ZANU. Simpson Mtambanengwe från ZANU träffade både företrädare för Folkpartiet, kommunisterna, SSU och SIDA samt utrikesminister Torsten Nilsson. ZAPU ledare gjorde också flera besök under 1966 och träffade bl.a. Olof Palme, då kommunikationsminister. ZANU etablerade särskilt starka band med de inflytelserika Sydafrikakommittéerna i Lund, Stockholm och Uppsala samt Socialdemokratiska partiet och regeringen. Företrädare för ZAPU talade på 1:a maj i Norrtälje och Avesta. 

Det skedde i samband med seminariet Development in Democratic Socialist Thought and Action in New Countries som hölls i Uppsala i slutet av april 1966. Samtidigt startade den beväpnade kampen i Zimbabwe genom slaget vid Sinoa 28 april. Syftet med seminariet var att förbereda förslag till Socialistiska internationalens kongress i Stockholm i början av maj. Representanterna från Zimbabwe kunde delta på seminariet men förbjöds delta på kongressen på begäran av brittiska Labour. Det fanns en rädsla för att Socialistiska internationalen kulle sätta press på brittiska regeringen att ingripa militärt i Zimbabwe mot Smithregimen. Reaktionerna blev starka från afrikaner, inte bara de från Zimbabwe. FRELIMOs ordförande Eduardo Mondlane skrev att ”européer börjar inte en förstå afrikaner om de alltid kommer att vara rädda för att lyssna på dem.” i ett brev till socialdemokratiske partisekreteraren Sten Andersson. Han skrev vidare att ”socialister i Västeuropa som helhet är för upptagna av problemen på sin egen kontinent för att intressera sig för problemen i resten av världen.” det enda undantaget Mondlane kunde se var de svenska socialdemokraterna. ”Vi fick ett starkt intryck av att de svenska socialisterna inte bara är orädda för att lyssna till vad afrikanerna säger, men är verkligen intresserade i att stimulera ett konstant utbyte av idéer mellan de två kontinenterna. Troligen beror detta på det faktum att det är länge sedan Sverige var en kolonialmakt. Därför är människor beredda att identifiera sina problem med de afrikanska folkens utan att väcka nyss kända känslor av herravälde och överlägsenhet.” 

Britterna hade länge haft en dominerande ställning i Socialistinternationalen och i förhållande till det gamla ledarskapet i svenska socialdemokratin. Det började nu vittra sönder till förmån för den dialog med afrikaner som britterna motsatte sig. Pierre Schori som var knuten till socialdemokratiska partistyrelsen gjorde en förfrågan hos FRELIMOs Eduardo Mondlane om hur man skulle förhålla sig till ett oppositionsgrupp i Portugal. Det var inte längre självklart att alltid sätta européers syn främst och afrikaner alltid i andra rummet ens när det gällde europeiska frågor. De gamla politikerna i Socialdemokratin höll på att ge vika och en helt ny syn växa fram. Så småningom skulle det också ske i Socialistinternationalen där den dominerande rollen gradvis övergår från britterna till Österrikes Bruno Kreisky, Västtysklands Willy Brandt och Sveriges Olof Palme. 

Mondlanes inflytande var också starkt på allt fler andra sätt. Han blev avgörande orsak bakom att Lunds Sydafrikakommitté i början av 1966 beslutade att informationsbulletinen Syd- och Sydvästafrika nu också skulle ta upp de andra länderna i Södra Afrika. Artiklar om Portugals krig i Angola, Guinea-Bissau och Mocambique publicerades och markerade en början på en intensiv bevakning av frigörelsekampen i de portugisiska kolonierna. I Uppsala hade en grupp studenter också inspirerats av Mondlane och Vietnamrörelsen vilket lett till bildandet av Svenska FRELIMO-gruppen. Det var den första stödgruppen enbart inriktad på befrielsekampen i Mocambique och organiserad utanför de existerande Sydafrikakommittéerna. Gruppen tog direktkontakt med FRELIMOs högkvarter i Dar es Salam i maj. De berättade om planerna på en solidaritetskampanj och frågade om information för att ge den kraft. Förebilden var FNL-rörelsen som redan samlat in närmare 400 000 svenska kronor till befrielserörelsen i Vietnam. Initiativ börjar tas utanför alla etablerade kanaler med en starkt patos:

”Vi är definitivt beslutsamma att stödja er på alla vis! För att göra detta stöd möjligt, önskar vi att ni sänder oss all form av information, såsom pamfletter, häften, bilder, foton [och] tidningar.”
 
FRELIMO svarade positivt och gruppen kunde starta sitt arbete. Man uppnådde dock inte så stora resultat, varken när det gällde att sprida information eller samla in pengar. 1967 samlads ungefär 4 000 svenska kronor in.

18 juli 1966 kom utslaget om Namibia i Haagdomstolen som antiapartheidsrörelsen i hela Norden och världen väntade på. Det blev antiklimax för de som trott på att domstolen skulle döma till Namibiernas förmån och öppna för FN-sanktioner mot Sydafrika och inte hade andra idéer och kontakter att satsa på. I Sverige blev reaktionerna omedelbara på alla plan. Domstolen som omärkligt för många åter fått en vit majoritet bland domarna lade ner målet. De hänvisade till att Etiopien och Liberia inte lagt fram ”någon laglig rätt eller intresse … i ärendet” då de inte var med i Nationernas förbund när beslutet om Sydafrikas mandat att sköta Namibia togs. 

Demonstrationer utbröt vid Sydafrikas legation i Stockholm 19 juli och den socialdemokratiska pressen beskrev läget som ”FN:s värsta kris”. De startade 20 juli en insamlingskampanj till de Namibiska befrielserörelserna. I en ledare i Aftonbladet talade tidningen om varför insamlingen startades:

”Efter utslaget [i Haagdomstolen], kan sydvästafrikanerna knappast längre ha något hopp om att internationella aktion kommer att uppstå inom en förutsägbar framtid mot Verwoerds rasist regim. Hoppet måste … istället fokuseras på motståndsorganisationerna [och på] deras förmåga att skapa en stark och effektiv befrielserörelse. .. ledarskapet och initiativet i kampen mot Verwoerdregimen har nu överlämnats till sydvästafrikanerna själva. Efter allt att döma måste de hantera denna unikt svåra och viktiga uppgift utan någon hjälp överhuvudtaget från FN. Detta representerar ett fiasko för världsorganisationen och ett förräderi från västmakterna …
	För de som inte vill bli anklagade för detta förräderi, som lätt kan ses som [orsakat] inte bara av västmakterna, men av den vita världen, finns goda möjligheter av att praktiskt visa sin solidaritet med befrielserörelsen.”

Medlen samlades in till utbildnings- och organiseringsändamål i Nambia men kunde också användas som SWANU och SWAPO fann lämpligt”. Insamlingen fick brett stöd från liberala tidningar som DN, Sydafrikarörelsen och en bred spridning i fackföreningsrörelsen. Metallarbetarförbundet beslutade att ge 20 00 kronor i oktober och många andra följde efter. När insamlingen avslutades i början av 1967 hade 101 000 kronor samlats in som delades lika mellan SWANU och SWAPO. Insamlingen kom att också få politiska effekter. Den innebar att initiativet i solidaritetsarbetet för Södra Afrika började skifta över från Folkpartiet till socialdemokraterna. 

Strax efter att insamlingen startas var Sverige återigen värd för ett viktigt möte för den namibiska befrielserörelsen. 1 till 5 augusti organiserades i Uppsala South West African Students’ Congress. SWAPO var drivande bakom projektet. Syftet var att föra samman SWANU och SWAPO studenter och bilda en gemensam icke-sekteristisk nationell organisation för Namibiska studenter vilket också blev resultatet. Vid denna tidpunkt fanns ungefär 400 namibiska studenter som studerade utomlands varav 150 på universitetsnivå som var stängt för namibier i hemlandet. (tertiary level?). … Behovet av utbildad personal i ett självständigt Namibia kändes påträngande. Mötet hade SFS som värd och stöddes av nordiska studentförbund och finansierat av både pro-västliga och pro-östliga studentinternationaler, ISC/COSEC respektive IUS. Hans Beukes som studerade vid Oslo universitetet och var medlem av SWAPO:s nationella kommitté var ordförande för mötet som inleddes av Olof Palme som vid tidpunkten var ställföreträdande utrikesminister. På mötet deltog ett 50-tal namibiska studenter från 10 länder och flera ledande företrädare för SWANU och SWAPO. Bland dem var Sam Nujoma, ordförande för SWAPO som för första gången besökte Sverige och i samband med mötet höll bilateral samtal med Olof Palme. 

Uppsalamötet skedde bara några veckor före den första väpnade striden i Namibia mellan SWAPO och Sydafrikanska säkerhetsstyrkor i Omgulumbasche i Owamboland 26 augusti 1966. Att namibierna tog till vapen skapade knappast några problem med det svenska stödet. Direkt efter utslaget i Haagdomstolen hade samlingsorganisationerna för alla ungdomsorganisationer i Danmark, Norge och Sverige antagit ett uttalande som hävdade att ”skulle de Sydvästafrikanska befrielserörelserna [nu] ta till vapen, har vi ingen moralisk skyldighet att be dem avstå från denna [handling].” Snarare stärktes SWAPO:s ställning i Sverige när de startade frigörelsekriget medan SWANU fortsätta fokusera på diplomati. 

Undantaget var Sveriges diplomatiske företrädare i Sydafrika, Hugo Tamm, som i en rapport till UD beskrev de Namibiska nationalisterna som ett ”gäng terrorister” som ”utgjorde en del av en kommunistisk konspiration och var en sorts framskjuten (party) avdelning av en stor terroristhuvudstyrka.” Från Sveriges diplomatiska representation i FN kom liknande tongångar. Carl Johan Rappe ansåg inte att Haagdomstolens beslut var problemet utan förslag om att upphäva Sydafrikas mandat över Namibia. Det såg han som meningslöst medan han bekymrade sig för att afrikanska stater i FN p.g.a. av nederlag i Rhodesia och Sydafrikafrågan skulle hänfalla åt ”hätskhet och okynne” och störa stabiliteten i FN. 

Hos opinionen i Sverige stötte Namibiska väpnade kampen dock inte på något hinder och gradvis utan att sätta de två organisationerna mot varandra gled stödet i Sverige alltmer över till SWAPO. Situationen i Namibia skärptes också när 37 ledare för SWAPO fångades in och fördes till Pretoria i Sydafrika. Där isolerades och torterads de i nio månader inför en rättegång enligt lagen om undertryckelse av kommunism. Sydafrikanerna stiftade sedan en ny terroristlag med retroaktiv verkan till 1962 för att täcka in alla SWAPO:s tidigare aktiviteter När de slutligen dömdes i februari 1968 fick många av dem förena sig med Mandela och de andra ANC-fångarna på Robben Island för livstidsstraff. Sverige regering kallade domarna för en travesti på rättvisa och avsatte 250 000 kronor till IDAF för att försvaret skulle kunna överklaga domarna och 10 000 US dollar till fångarnas familjer.

Solidaritetsrörelsen ökade trycket. I takt med det ökade engagemanget för väpnade befrielsekampen i tredje världen som Vietnamrörelsen ledde till fick förutom befrielsekriget i Namibia också den väpnade kampen i Zimbabwe en roll. Särskilt viktiga för denna politiska utveckling av solidaritetsrörelsen var Sydafrikakommittéerna i Lund och Uppsala. Varje vecka träffades gruppen i Uppsala på Ringbaren för lunchdiskussioner och en mängd studiecirklar om läget i Södra Afrika, ofta med framstående internationella gäster som höll föredrag om politiska fångar i Sydafrika eller situationen i Namibia och Zimbabwe. På ettårs-dagen av Smithregimens självständighetsförklaring 11 november 1966 ordnades gatudemonstrationer och teach-ins i de två universitetsstäderna. I Uppsala ordnades insamling till ZANU och ZAPU och tillsammans med socialdemokratiska Laboremus, liberala studentförbundet och Sydafrikakommittén en Zimbabwekväll och i Lund ordnades ett liknande möte, bägge med talare från Zimbabwe. Ett specialnummer gavs ut om Zimbabwe av tidningen Syd- och Sydvästafrika. Den inflytelserika Lunds Sydafrikakommitté fick också ett besök i januari 1966 av en av ledarna för MPLA vilket följdes av flera artiklar om MPLA:s väpnade kamp och läget i Angola. 

I riksdagen ökade också pressen på regeringen. Besökande ledare för befrielserörelserna i Zimbabwe krävde alltmer enträget stöd till väpnade kampen från Sverige. Men i FN röstade Sverige mot resolutioner som krävde militära sanktioner mot den vita regimen. I riksdagen försvarade utrikesministern Sveriges nedlagda röst mot kritiken från socialdemokraten Evert Svensson med att resolutionen krävde användandet av militära medel vilket generalförsamlingen kunde stödja, bara säkerhetsrådet. Men det var rätten att använda våld mot förtryck som stod i centrum för debatten både i Vietnam och Zimbabwe vilket gjorde att alltfler unga tog avstånd från regeringen.

Vid slutet av 1966 hade Sydafrikarörelsen i Sverige öppnat sig och var i aktiv kontakt med befrielserörelserna i alla sex länderna i Södra Afrika. Med ANC i Sydafrika, SWANU och SWAPO i Namibia, ZANU och ZAPU i Zimbabwe, FRELIMO i Mocambique, och MPLA, FNLA och UNITA i Angola. Kampanjerna, demonstrationerna, insamlingarna och utgivning av information avlöste varandra.

22. Dansk motkultur och svensk folklig mobilisering

Mitten av 1960-talet innebär en radikalisering på bred front i hela Norden. I Vietnamfrågan blir utvecklingen i de olika nordiska länderna alltmer samtidig och likartad än mer än i början av 1960-talet när atomvapenfrågan dominerade. I mycket liten skala förekommer Vietnamprotester i främst Danmark men också Sverige 1964, nästa år är protesterna i alla länderna på gatan, i fackföreningsrörelsen, bland partierna och i pressen inte bara stadigt växande och får alltmer uppmärksamhet, det sker också en början till radikalisering bort från de första kravet på fred i Vietnam till att ta avstånd från angriparen USA. 

Parallellt utvecklar sig också en betydande solidaritetsrörelse, inte minst i universitetsstäder i hela Norden. Det saknas tyvärr systematiska försök att skriva denna rörelses historia förutom i Finland och för solidaritetsrörelserna med Södra Afrika men utifrån det fragmentariska material som är lättillgängligt och de intervjuer som gjorts för denna berättelse så framstår ändå vissa drag. I Sverige lyckas solidaritetsrörelsen demokratisera sig genom att flytta central verksamhet ut till landet och öppna upp för basarbete för alla intresserade i hela landet i Sydafrikakommittén redan 1964. Även om det sker en polarisering i Vietnamrörelsen mellan pacifister och antiimperialister så är denna polarisering i den bredare solidaritetsrörelsen mindre. Här kan man finna varandra i samma organisation som Emmaus i praktisk handling eller få u-landsengagemanget att växa lokalt i idébärande folkrörelser som också har andra frågor på sin dagordning. På så sätt förankras solidariteten brett i samhället. Det är gott om överlappande verksamhet där unga aktivister kan dra med sig etablerade organisationer i Majoritetssverige på kampanjer om ökat bistånd och bojkotter mot rasistregimer. Mängder av nya ofta radikala initiativ tas också praktiskt och ideologiskt av främst unga aktivister som lika gärna har bakgrund i pacifism, teosofi eller kristendom som vänstern. 

I Danmark utvecklas en mer tudelning av solidaritetsrörelsen. En radikal vänsterdel stormar fram och etablerar mängder av initiativ medan en annan del med organisationer som företräder Majoritetsdanmark lägger sig mycket tätt på officiella processer. Det är ont om överlappande verksamhet. En del verksamhet som att skicka volontärer till Syd och informationsverksamhet är redan organiserat sedan länge i det väl etablerade Mellomfolkelig samvirke så utrymmet för att starta nya omfattande projekt är inte lika stort som i Sverige. Polariseringen är större i Danmark. I Vietnamrörelsen finns många överlappande verksamheter och snart en marginalisering av den mest radikala maoistiska gruppen samtidigt med en bredare pågående polarisering. Men denna polarisering sker i praktiken mer kring insamlingskonton än organisering. I Sverige får polariseringsprocessen tydligare karaktär och både radikala och mer etablerade krafter dras med i en gemensam kraftig radikalisering av den svenska politiken. Den nationella organiseringen av den radikala Vietnamrörelsen sker redan 1966, i Danmark skulle det dröja tre år och en hel del kaos till innan detta blev av. Medan Vietnamrörelsen i Sverige utvecklas på ett mer organisatoriskt tydligt polariserat sätt samtidigt som det breda solidaritetsarbetet sker i mer överlappande former där de unga aktivisterna också söker radikalisera etablerade folkrörelser är Vietnamrörelsen i Danmark organisatoriskt mer otydlig medan solidaritetsarbetet i stort mer polariserat.

Samma typ av process tycks ske också på andra områden. I Danmark närmast exploderar en alternativkultur dessa år som snabbt anammar hippieideal och även omfattande bruk av hasch och annan narkotika. I Sverige kommer en alternativ ungdomskultur fram något tidigare men det sker mer långsamt. Skillnaden blir mycket tydlig mellan provocerande och haschdyrkande provoer i Köpenhamn och karnevalskulturens politiska samhällsförändrare för livet i ProVie i Stockholm. Den demokratiska skillnaden i antiatomvapenrörelsen mellan dansk brist på inre demokrati och ett yttre tal om frigörelse och svensk mer demokratisk inre ordning återkommer mellan provoens Grünbaums individuella enmansuppvisning och provies konsensusdemokrati. Provoerna blir ihågkomna för sina grova provokationer och hippieidealens kanske främsta uttryck, ProVie glöms bort av den framåtstigande vänstern som har svårt att acceptera andra alternativ än de egna men ProVies politiska kamptradition lever kvar i förbud för tobaksreklam och fantasifulla politiska aktioner bortom höger-vänsterskalan. Bristen på lika chockerande kulturella snarare än politiska utspel som de danska gjorde att varken allmänhet eller kommande rörelser kom ihåg ProVies när vänstern som snabbt fick makten över historien tystade ned den. 

(Inklipp från Provie/provotexten: Skillnaden med den svenska och danska ProVie- och Provorörelsen är påtaglig. Den kollektivistiska demokratiska beslutsformen tillåter ingen superprovo att utveckla sig i Stockholm. När det dessutom börjar förekomma hasch i ProVierörelsens lokaler bestämmer man sig snabbt för att lägga ner verksamheten inte minst pådrivna av de unga teosoferna. Ole Grünbaum övergår snart från att ha hyllat provocerandet av auktoriteter till att hylla kulturrevolutionen i Kina och använda LSD när han inte sökte efter sanningen hos österländsk visdom och en guru. Sångaren Eik Skaløe i Steppeulven hade börjat som många av de svenska ProVieaktivisterna i antiatomvapenrörelsen i början av 1960-talet. Han hade varit med i redaktionen för tidskriften Alternativ. En av sångraderna på Steppeulvens LP avslutar han med uppmaningen att ”ta med mig till Nepal.” Dit åker han också och dör av en överdos året därpå. De svenska unga teosoferna behövde in resa till Katmandu eller uppsöka österländsk visdom, de hade redan varit där och redan omvandlat indisk visdom till politisk aktivism, något som också skett i Danmark men 50 år tidigare och bortglömt. 

Medan det är oklart vad som hände med Provoerna i Danmark förutom den mest kändes väg mot droger och new age så är det mer känt var ProVie-aktivisterna tog vägen. Flera blev ledande i vänsterns förlag och partibyggen och intog snart ledande positioner i det fortsatta mer auktoritärt uppbyggda vänsteruppsvinget påpekar Kjell Östberg med viss ironi. Det Östberg glömmer är att de unga teosoferna går andra vägar och inte når så högt i karriären som en del av vänsterns aktivister. Den tendens att gå från frihetligt engagemang i provies till deltagande i mer hierarkiska och auktoritära organisationer kan mest tillskrivas en del av de som var eller blev vänsteraktivister. De unga teosoferna blir biståndsarbetare i solidaritetsrörelsen, är med och startar miljörörelsen, fortsätter sin aktivism i fredsrörelsen eller är verksamma i parapsykologiska föreningen och kan också långt senare hittas i Miljöpartiet. Trots att den svenska ProVierörelsen genomför mer aktioner och påverkar samhället politiskt än vad Provoerne i Danmark lyckas med blir det i Danmark de får genomslag i det allmänna medvetandet medan de i Sverige nästan helt glöms bort. I Sverige får de inte ett förlängt liv genom att förknippas med droger. Deras politiska aktivism överskuggas också snart inte bara av vänstern utan också av en direktdemokratisk lokal mobilisering i stadsmiljöfrågor.)

I Danmark är rörelsen på väg att bygga upp en mycket stor motkultur både på vardagslivsområdet och i solidaritetspolitiken men har svårt eller är inte intresserade av att ändra på majoritetsdanmark. En motkultur utvecklas vars politiska sida ofta står i skarp motsättning till den mer kulturellt hippieinriktade sidan. I Sverige byggs också en motkultur men den är samtidigt ofta inställd på att förändra hela samhället och inte lika polariserad mellan en politisk och kulturell del. Den har också en starkare miljömedvetenhet. Under dessa år börjar miljökonflikterna bli tydligare i Sverige inte bara i städerna. Vattenkraftsutbyggnaden kan inte längre bemötas med den traditionella politiken att söka jämka utbyggnadsplanerna för naturvården skull, den finns snart inga orörda älvar kvar att bygga ut. Lokala intressen och naturvården börjar verka för ett stopp för fortsatt utbyggnad. Demonstrationer och protester startar mot utbyggnaden av Vindelälven 1966. En omsvängning började ske inom Fältbiologerna som nu blev tuffare. Utbyggnaden av norrländska älvar var viktig för föreningen som nu för första gången gick ut i offentliga demonstrationer på flera håll i landet. Perspektivet betecknades dock senare av fältbiologen Erik Lindfelt som avsaknad av långsiktighet. Fältbiologerna frågade sig ”[v]arför ska vi offra de sista älvarna när den rena atomkraften snart kommer producera all elkraft?.” Älvräddargrupper börjar växa fram i Norrland. Debatten kring pesticider blev dock den mest avgörande miljödebatten som förde fram ett nytt politiskt medvetande om miljön som gick bortom den tidigare naturvårdstanken. Tidigt 1966 stod debatten som hetast och ledde till stopp för användning av kvicksilver 1967. Etablerade krafter i samhället tog också initiativ till kampanjen Håll Sverige rent för att motverka nedsopning. 

Protesterna är ofta splittrade då de bemöts snabbt av åtgärder från det etablerade systemet och riktade sig inte mot den tekniska utvecklingen utan dess symptom utifrån i första hand naturvårdsgrunder. Undantaget var Provie där miljökritiken var integrerad med kritiken av global orättvisa, kalla krigsmentaliteten och vardagslivets brist på lek och fantasi. Stöd för global miljömedvetenhet fanns i Sverige bland kända författare som den vetenskaplige Borgström, den poetiske Harry Martinsson och den inflytelserika feministen Elin Wägner vars bok Fred med Jorden kom ut redan 1941. Det fanns en civilisationskritisk tradition bland folkrörelserna. På 1950-talet var chefredaktör Ragnar Oldberg för Perspektiv en pådrivande kraft. I tidskriften som betecknades som ”kulturellt språkrör för bonderörelsen” kritiserades genom talrika artiklar konsumtionssamhället, centralisering, järnvägsnedläggelse, landskapsförstörelse, förgiftning och nedsmutsning. Den civilisationskritiska ådran fick förnyad kraft genom socialdemokraten Rolf Edbergs ekologiskt inspirerande bok Spillran av ett moln som utkom 1966. 

I Danmark fortsatte Danmarks Naturfredningsforbund sin allt tystare politik inställd på att undvika varje konfrontation med partier eller intressegrupper i samhället. I takt med att miljöproblemen ökade gällde det att bibehålla lugn och harmoni, ”naturen försvarades inte mot industriell utveckling, snarare försvarades den som en nödvändig kompensation för denna utveckling.” När ordföranden för DN skulle uttrycka en varning för miljöutsläppen uttryckta han denna ideologi tydligt: ”Förorening av våra sjöar och hav har en påverkan på oss alla. Eftersom de blir farliga för våra hälsa blir de oägnade åt friluftssliv.” Miljömedvetenheten hämmades också av att kulturradikalerna och den nya vänstern var positiva till teknik och materiell tillväxt.

I Finland är mönstret likt det svenska för de nya folkrörelserna även om motkulturen är betydligt mindre och kommer senare medan mottagligheten hos etablerade folkrörelser minst lika stor eller större än på andra håll. Norge ligger också efter i utvecklingen om än något före Finland. Radikaliseringen är i första hand intellektuell och till en början mindre uttryckt genom nya självständiga kulturella eller politiska rörelser med många unga aktivister. Pax förlag börjar 1965 ge ut tidskriften Kontrast som blir en samlingspunkt för den nya radikala rörelsen. Ottar Brox bok Hvad skjer i Nordnorge som gavs ut 1966 väckte debatt om ”strukturfascismen” som centrum i ett land utövade mot landsbygden, en debatt som också fick genklang i Sverige där avfolkningen av den periferi som kallades glesbygd i Sverige medan den i grannlandet kallades det mer livfulla Bygde-Norge. Närmiljön blev viktig, ibland satt i ett större sammanhang som i den norska debatten om centrum och periferi, en debatt som också det nya fredsforskningsinstitutet startat av Johan Galtung deltog i genom att tala om strukturellt våld på ett globalt plan i form av resursöverföring och maktfördelning på till fördel för centrum på periferins bekostnad. (kontrollera att tidpunkten för strukturella våldsdebatten stämmer) Den politiska kulturen i Norge påverkades av NATO-medlemskapet och liknande under lång tid på flera sätt den danska mer än den svenska men i solidaritetsfrågor och Vietnamkampen börjar man följa det svenska mönstret mer än det danska. Redan 1964 tar man upp den svenska modellen för Operation dagsverke och massmobiliserar gymnasieskolorna för Algeriet, en solidaritetsaktion som till en början inte får någon uppföljare men 1967 tas upp igen och efter en tid blir starkare i Norge än någon annanstans i Norden. Motkulturen är svag även om det finns en del kring fredsrörelsen vars bokförlag Pax snart också blir vänsterns med omfattande pocketbokutgivning med Amnestyaktivisten Johan Ludwig Mowinkel som förlagschef och kring Socialistisk Folkepartiets ungdomsförbund SUF. Överlappningarna var stora i Norge och Finland mellan olika rörelser och mellan nya initiativ och etablerade institutioner.

23. Brytningsåren 1967 - 1968

De nya folkrörelserna syntes i hela Norden vara på frammarsch. Det skulle snart leda till konflikter i alla länderna när den nya medvetenheten övergick till organisering. Men det skedde mot bakgrunden av allt starkare samlad förmåga till mobilisering. I Sverige var de nya folkrörelserna och en motkultur på uppgång med delar som hade förmåga att ömsesidigt stärka varandra. Överlappningarna mellan världsmedborgarrörelsens pacifister och vänsterns antiimperialister var påtaglig i FNL-rörelsen, åtminstone i Stockholm. Alltfler anslöt sig och de nya frågorna möttes av växande intresse. En gemensam alternativrörelse tycktes vara i vardande som samtidigt arbetade med globala rättvisefrågor, livsstil och politik. Samtidigt möttes de nya rörelserna av ett stort gensvar i samhället, visserligen med fördröjning och visserligen på ett ofta stympat sätt. Men likafullt gav det möjligheter att i Sverige genomföra insatser som inte kunde genomföras någon annanstans i världen. De svenska nya folkrörelserna lyckades ingripa i världspolitiken för en kort tid, till en början i Vietnamfrågan och några år senare i miljöfrågan.

Desertörerna som inte fick skrika ut

De stora möjligheterna till att påverka utrikespolitiken satte hård press på aktivisterna. I kampen för fred är en av de centrala faktorerna att få en angripande armé att bryta samman inifrån, helst att angreppet inte alls kan uppstå därför att alla vägrar bli soldater. Det är ett välkänt faktum och orsaken till att de som vägrar ofta avrättas eller utsätts för mycket starka påtryckningar som är svårt för någon människa att stå emot. För att bryta ner USA angreppskrig i Vietnam var det viktigt att underlätta för desertering. Men att desertera från USA:s armé i Vietnam var närmast omöjligt eftersom det inte fanns något land som var villigt att ta emot desertörer. Fredsrörelsens alla grenar i Sverige, både den antiimperialistiska FNL-rörelsen och de mer pacifistiska delarna engagerade sig dock för saken. Den danska Vietnamrörelsen organiserade en hjälptjänst för att slussa över desertörer från amerikanska förläggningar i Västtyskland till Sverige. Men där till skillnad från i Sverige ledde desertörsfrågan till oenighet. Under 1967 uppstod alltfler större gemensamma demonstrationer i Köpenhamn där många olika grupper deltog som samordnades av något som kallades ”koordineringen” som också upprättat hjälptjänsten för desertörerna. Nu visade det sig att två organisationer som deltog i koordineringen, SUF och Revolutionære Socialister gjort ett flygblad och delat ut i Västtyskland där de uppmanade amerikanska soldater att desertera samt uppgett flera organisationers adress i koordineringen som kontaktadress. Det ledde till att Studentersamfundet och Radikal ungdom drog sig ur koordineringen. Men den första amerikanske desertören kunde komma till Sverige 1967. Han följdes snart av fler. Fram till 1969 slussades 200 till 300 desertörer genom Danmark.

För att kunna ta emot många desertörer och skydda dem från påtryckningar från amerikanske myndigheter var det viktigt att de fick politisk asyl. Men detta vägrade den svenska regeringen att ge till desertörerna trots att socialdemokrater som Hans-Göran Franck och Svenska Kommittén för Vietnam och många fler ställde sig bakom kravet. Men regeringen valde att bara tillåta desertörerna med hänvisning till humanitära skäl. Därmed föll bördan mycket tyngre på framförallt unga aktivister som fick ta hand om desertörerna i sina hem. Det var ingen lätt uppgift. Moralen i USA:s Vietnamarmé blev allt sämre medan kriget pågick utan framgång. Knarkandet var mycket utbrett och erfarenheterna av våld och kränkningar gjorde att många desertörer bar på stora problem.  

En organisering började av amerikanska desertörer, American Deserters Committé. Kontoret hamnade i TUG-aktivisten Jan Fjellanders lägenhet. Här togs nya desertörer omhand och slussades vidare. Samtidigt var motsättningarna stora, inte minst bland desertörerna. Genom att desertörerna inte getts politisk asyl hade USA:s ambassad lättare att idka starka påtryckningar. Motsättningar mellan desertörerna växte påspädda av USA:s ambassad. Till slut lyckades USA föra ut den första desertören ut ur Sverige. Ledande amerikaner i American Deserters Committé började angripa Hans-Göran Franck och andra svenskar. Misstanken fanns att kommittén blivit infiltrerad av USA. Knarket flödade bland desertörerna. (Vissa försvann spårlöst).

Problemen ökade också av en annan orsak. De första desertörerna hade tillhört den ordinarie armén och kom från Västtyska förläggningar inna de sänts till kriget. Men till slut kom soldater som deltagit i kriget, också de som tillhört specialenheterna de gröna baskrarna. De bar på upplevelser svåra att leva med. Det var dessa förband som genomförde utrotning av hela byar och skar upp gravida kvinnors magar med bajonetterna. Dessa desertörer hade starka behov att få tala ut och säga sanningen. FNL-aktivister som tog hand om dem hemma sökte kontakt med svensk press om saken. Men massmedia vägrade. De betvivlade knappast att det som gröna baskrarna berättade var sant. Men publiken skulle inte tåla denna sanning. Därför vägrade svensk press att publicera desertörernas uppgifter. Först senare har berättelserna om massmordet på byinvånarna i Song My och andra övergrepp blivit allmänt spridda men i början självcensurerade svensk press dessa sanningar med tragiska följder.

Situationen för flera desertörer blev alltmer olidlig och även för de unga aktivister som hade dem i sina hem. En grön basker stod inte längre ut utan valde att åka tillbaka till USA och ta sitt straff bara för att kunna tala ut och få sin dom. I FNL-rörelsen växte också en viss desperation. Några som kallade sig Rebellrörelsen började stänga in sig i kollektiv där barnen togs från föräldrarna för att uppfostras och nedbrytande självkritik genomfördes i en alltmer uppskruvad organisering för en kommande påstått maoistisk revolution. Inspirationen kom delvis från dansken Appell. Ett tag såg det ut som Rebellrörelsen kunde få grepp om DFFG:s rikskontor men ett fåtal andra höll stånd genom att fortsätta den oavlönade verksamheten. Snart ebbade Rebellrörelsen ut.

Rättegångsfarsen i Finland

Även i andra nordiska länder fick kampen om vägran att utföra militärtjänst en stor betydelse. Det gällde särskilt Finland. De hundras kommitté hade 1966 startat en kampanj för att stödja värnpliktsvägrare. När kampanjen startade fanns det 200 vapenvägrare vilket skulle växa och bli långt fler några år senare. Kampen ledde som i andra länder till rättegångar med alltmer extrema följder. När Erik Schüller uppmanade folk att vägra värnplikt även om myndigheterna avvisat deras begäran dömdes han till 14 månaders fängelse. 2 000 personer valde då att begå samma brott, däribland i praktiken de flesta av Finlands unga kulturpersonligheter och politiker. Efter att 120 rättegångar genomförts mot dem upphörde rättegångsfarsen i och med att lagen ändrades 1969.

En av orsakerna till den massiva uppslutningen och att aktionen lyckades ändra på lagen berodde på den extrema förföljelse som totalvägrande Jehovas vittnen utsatts för. Personer med religiösa motiv var länge de enda som vägrade värnplikt även om konsekventa pacifister hade utökat skaran i mellankrigstiden i Finland. Under andra världskriget sattes 300 värnpliktsvägrare i arbete åt armén, interneringsläger eller fängelse. Arndt Pekurinen och några andra värnpliktsvägrare som avtjänat sina straff under mellankrigstiden tvingades in i armén och avrättades utan rättegång när de vägrade. Efter kriget ökade antalet värnplikts- och totalvägrare. Särskilt många var Jehovas vittnen som också totalvägrade alla former för alternativ tjänst. 1949 upprättades ett särskilt arbetsläger för Jehovas vittnen och andra totalvägrare där de avtjänade den normala värnpliktstiden. Dessutom sattes nästan alla i fängelse ytterligare 3 till 6 månader. 1959 skärptes lagen och Jehovas vittnen och andra totalvägrare sattes i ett särskilt läger i Karvia. Här förlängdes tiden till det dubbla mot normal värnpliktstid och dessutom tillkom 1 eller 1 1/2 år i fängelse. Förhållandena i Karvia var mycket hårda. Jehovas vitten betraktades som asociala och antidemokrater. 1967 tog författaren Christer Kíhlman upp saken i en bok om inskränkning av friheter i Finland och gensvaret blev stort. President Kekkonen besökte lägret och vägen öppnades för än större mobilisering och ändring av lagen. Den direktkontakt som uppstod mellan de unga pacifistiska aktivisterna och presidenten blev sedan en bestående sammanbindande länk i Finlands politiska liv som gav de unga radikalerna en möjlighet att påverka som var få andra länders unga aktivister förunnat, inte minst i utrikespolitiken.

Inre Amnestystrid i Norge

Ett av problemen med solidaritetsrörelsen är att den kan bidra till en falsk tudelning av politiken där man bekymrar sig för övergrepp i andra länder men undviker att ta strid när samma missförhållanden råder hemma. När värnpliktsvägraren Sverre Røed Larsen vintern 1967 fängslades uppstod en häftig diskussion mellan Amnestyaktivisterna Mowinkel och Torstein Brun Fretheim som var domare. Røed Larsen var pacifist men nekade den vapenfria tjänst han erbjöds därför att han inte ansåg den var relevant för freden. Mowinkel ansåg att detta gjorde honom kvalificerad som samvetsfånge medan Fretheim menade att det var att gå för långt. En norsk Amnestygrupp hade skickat ett brev till justitieministern via styrelsen med krav om att Røed Larsen skulle friges vilket ledde till konflikt i styrelsen. Huvudkontoret i London tvekade över vad man skulle göra men bestämde till slut att adoptera honom. Stortinget förekom dock Amnesty och justitieministern drog tillbaka den instramning som lett till att fredsrelevanta vapenfria tjänster inte godtagits som alternativ för värnpliktsvägrare. Efter elva månader i fängelse kunde Røed Larsen få en tjänst han kunde godta. I Norge har sedan dess vapenfri tjänst i folkrörelser varit en stöttepelare för många radikala organisationer. Amnesty beslutade sig för att bilägga den interna striden genom att skicka över värnpliktsvägrarärenden till London men inte uttala sig offentligt om dem. Senare beslutade man sig för att inte adoptera totalvägrare. 

I Norge skärptes straffpåföljden för dem som totalvägrade 1958 vilket ledde till en lagändring 1965 där förändringen i rättspraxis fastställdes. I tillägg till religiöst begrundad vägran hade det tillkommit anarkister som på principiella grunder vägrade all statlig tvångstjänst vare sig det var med vapen i hand eller vapenfri tjänst. Tidigare sedan 1920-talet hade det getts viss möjlighet att vägra värnplikt på situationsbestämda grunder, något som också följde med när vapenfri tjänst blev möjligt enligt lag 1937. På 1960-talet ökade konflikterna. De som nekade både vapentjänst och vapenfri tjänst kallades till en domstol inte för att dömas men för att få sin identitet och totalvägran fastställd. Eftersom det inte var en rättegång ledde det alltid till samma resultat, 16 månaders fängelse som med en omskrivning kallades avtjäning av den vapenfria tjänsten i tvångsmässiga former utan sedvanliga möjligheter efter fängelsedomar till straffreducering. Ungefär hundra personer dömdes för totalvägran när denna lagstiftning gällde fram till dess att flera civila olydnadsaktioner under 1980-talet pressade fram en ändring av lagen.

Striden om värnpliktsvägran fortsatte under slutet av 1960-talet i Norge kring ca. hundra ”politiske militærnektere”. De var inte pacifister men vägrade i protest mot USA:s och krigföring i Vietnam och Portugals i Afrika och med hänvisning till Norges medansvar genom landets NATO-medlemskap. Det ledde till långdragna domstolsprocesser och till slut fängelsestraff på upp till 120 dagar. Huvudkontoret i London skickade brev till norska myndigheter om att Amnesty betraktade dessa som samvetsfångar och bad om en lagändring vilket till slut blev av, men först i början av 1990-talet. 

Inre strid i Aldrig mere krig

Även i Danmark växte konflikter kring värnpliktsvägrare inom redan etablerade alternativorganisationer. Värnpliktsvägrana var unga och påverkade av tidsandan. I en dikt sammanfattade Finn Slumstrup stämningen i vapenvägrarlägret Kompedal i Jylland.

”Generationer av militærnægtere
ar onaneret deres hymner til ensomheden
I diss barakker hvor vi alle har harpiks på fingrene
Og un damer som er over the hill
Betors jobben i køkkenet
Hvor de med mesterskap kommer soda i maden
Så vi nok bagefter kan hyle av gejlhed efter hele Danmarks
Kvindelige top i de tidlige tresserne
(Speaprpigen i tv)
men alligevel vraltr pænt till køjs
når hyletonen kommer”

I dikten fastslås också med viss självbelåtenhet att motivet till vapenvägran minsann har ändrat sig jämfört med tidigare:

	”vi andre skriver till kong frederik
och hans hækkerup
at vi har brudt loven
og slet ikke er herude
fordi vi har religiøse skrupler
eller har det svært med vores overbevisning
nej sateme
vi er nægtere af POLITISK grund
det er  starke sager”

Den pacifistiska fredsrörelsens krönikör sopåkaren Henning Sörensen jämför med en dikt i Pacifisten från 1964 skriven av Thomas Christensen:

”Du ungdom der kryber og maver,
dig frem gennem pløre og slud, 
du mindre om oldteindens slaver,
der slogs på kejserens bud”

En ny tid hade brutit in i pacifisternas rörelse och det var en tidsfråga innan generationsskiftet skulle komma till stånd. I januari 1967 bildades Militærnægterforeningen med syfte att propagera för vapenvägran och bra villkor för vapenvägrarna. Den nya föreningen underströk att pacifister var välkomna som medlemmar men att föreningen inte var pacifistisk. På Aldrig mere Krigs årsmöte 1967 valdes Ole Galster Bach till ordförande som tillhörde ungdomsupprorets nya generation. I januari 1968 skulle det nya numret av Pacifisten komma med en ny redaktion. Akademiska artiklar som förut förekom regelbundet var nu borta, alla artiklar kunde nu läsas av alla. I marsnumret kom nya politiska signaler från två håll. Den tidigare ordföranden för Aldrig mere krig och folketingsledamoten för Radikale Venstre Svend Hausgaard skrev en artikel om medlemskap i NATO. Radikale Venstre hade tidigare drivit kravet om folkomröstning om medlemskapet efter 20 år vilket. Partiet hade nu strax innan avgörelsen skulle komma 1969 börjat backa på sitt krav och Hausgaard förde fram argument för och emot medlemskap som visade att den idealistiske pacifisten var på väg att bli den pacifistiske realpolitikern. I samma nummer kom ett annat inlägg som föreslog att göra avkall på medlemskriteriet. Våld skulle under vissa omständigheter som t.ex. under andra värdlskriget vara tillåtet som form för motstånd. I januari 1969 kunde Pacifisten meddela att Aldrig mere krig fått den största medlemstillströmningen sedan 1933 med 231 nya medlemmar varav 86 under 25 år. Önskemål började resas om att Aldrig mere krig skulle arbeta för samhällsförändring och en icke-våldsrevolution. Spänningarna ökade mellan de som önskade en rörelse för samhällsförändring och de som såg att Aldrig mere Krig enbart skulle ägna sig åt militärmakten och soldattjänsten, allt annat var politik som bäst bedrevs via olika partier. Det skulle dock dröja in på 1970-talet innan motsättningarna ledde till öppen splittring.

24. Internationellt enande och splittring i fredsrörelsen

(I detta kapitel ska mer tillföras om Russelltribunalen.)

Ett annat område där Sverige gjorde framstående insatser utöver att underlätta desertering från amerikansk militärtjänst var stöd till det internationella genombrottet för offentlig kritik av Vietnamkriget. Brittiske filosofen, vetenskapsmannen och icke-våldsaktivisten Bertrand Russell sökte få till en internationell tribunal om Vietnamkriget. En sådan tribunal där USA:s roll kunde kritiseras allsidigt förbjöds i alla västländer med undantag av Sverige och senare i Danmark. Även i Sverige gjorde statsminister Tage Erlander klart att tribunalen var ovälkommen men regeringen ansåg inte att den kunde förbjudas om man följde svensk lag. Uppslutningen blev bred och unik i Sverige. Den pacifistiska och antiimperialistiska fredsrörelsen hade lyckats ena sig och genomföra World Conference on Vietnam i Stockholm i juli 1967 där Bertil Svahnström och den svenska pacifistiska fredsrörelsens mångåriga ansträngningar att internationellt samla alla olika rörelser mot krig nådde framgång. För första gången samarbetade de internationella pacifistiska fredsorganisationerna med Världsfredsrådet. De långvariga motsättningar som funnits mellan olika former av strikt icke-våldspacifism, kampanjorganisering mot atombomben och fredskommittéer med kommunistinflytande lyckades man upphäva. Värdorganisationer i Sverige innefattade både fredsorganisationer och många fler som folkpartiets och centerns ungdomsförbund och kristna organisationer. Mötets 430 delegater från 63 länder, särskilt många från USA, enas om att fördöma USA:s intervention i Vietnam och stödjer FNL och Nordvietnam. De pacifistiska fredsorganisationerna och partier som året innan begränsat sig till att kräva Fred i Vietnam har genomgått en kraftig radikalisering som blir grunden för det mer väletablerade Vietnamengagemanget i fortsättningen i Sverige. 

Samma år kunde mot statsministerns önskan den internationella Russelltribunalen mot Vietnamkriget organiseras i Stockholm 1967. Den fortsatte sedan sitt arbete i Roskilde i Danmark samma år, fortfarande med stort motstånd från pressen och med hets riktad mot ansvariga och statsministerns misslyckade försök att hindra vittnen att få visum för tribunalen. Russelltribunalen blev en höjdpunkt för att ena olika delar av gamla och nya fredsrörelser. De många vittnesmål som kom fram spreds av flera organisationer ut i världen. 

Den mötte motstånd från flera också på gatan. Den största Saigonvänliga demonstrationen någonsin i Sverige ordnades av Demokratisk allians 5 maj 1967. Demokratisk allians brukade provocera FNL demonstrationer genom att stå och ropa ”Bomba Hanoi” eller ”FNL go to hell”. Nu var det Russelltribunalen som var det stora hotet. 600 personer deltog i demonstrationen.

Men samtidigt blev en skiljelinje klar mellan den antiimperialistiska och pacifistiska fredsrörelsen som ledde till en avgörande splittring. För pacifisterna så var avståndstagande till våld det centrala och ekonomiska förklaringar till krig och vägar till fred helt underordnade. Till skillnad från idag när globaliseringsrörelsen tagit initiativ till antikrigsdemonstrationerna och många bland allmänheten och bland aktivisterna uppfattar oljan som den avgörande orsaken till att USA för krig mot Irak. De motsättningar som blir tydliga i synen på vikten av att kritisera ekonomiska maktförhållanden och se dessa som avgörande orsak till krig leder till en avgörande splittring i rörelsen. Den mångsidiga alternativrörelse som hade börjat utvecklas delas. Bland de som börjat som pacifister på moralisk grund är det många som nu går vidare och ifrågasätter den ekonomiska makten i världen. En radikalisering i vikten av ekonomisk kritik sker med allt större inflytande för organisering i traditionell form av gamla och nya vänsterpartier samtidigt med att den antiimperialistiska rörelsen blir starkare. Men en alternativrörelse med en vagare kritik av globala orättvisor och direktdemokratisks synsätt på samhället och hur kampen ska föras växer också till sig. Ibland kunde de två huvudströmmarna förenas och fick då mycket stor kraft men för det mest gick man åt skilda håll.

Sökandet efter kunskap om Vietnamkriget blev en massrörelse i sig där Russeltribunalen markerade höjdpunkten med ett resultat som fick världsvid spridning. Det började i USA. På Ann Arbor universitet tog 49 lärare initiativ till en en-dagsstrejk då man skulle söka sanningen om USA:s intervention i Vietnam. Under hot från ledningen ändrades initiativet till att bli ett nattligt seminarium. 2 500 slöt upp och iden om teach-in, inspirerat av medborgarrättsrörelsens sit-ins var född. Teach-in rörelsen växte snabbt. I maj ordnades ett nationellt teach-in i Washington uppkopplat via telefon och lokala radiostationer till 122 universitet runtom i hela USA. En vecka senare kom 30 000 deltagare till ett 36 timmars teach-in på Berkley universitet. Att ockupera en skolbyggnad, strejka eller ordna på vanligt stora seminarier med utfrågningar blev efter detta en verksamhet som spreds inte minst i Norden. På ett teach-in i Oslo om Vietnamkriget deltog 2 000. 

25. Splittring i hela Norden 1967

Det sker en samtidig polarisering i alla nordiska länder under 1960-talets andra hälft. I Finland mer utdraget och efter delvis andra konfliktlinjer än i övriga Norden, i Norge, Danmark och Sverige likartat under 1967. Internationellt ökar spääningarna inom och mellan många organisationer också. Tidningen Ramparts och New York Times publicerar uppgifter och avslöjar att den internationella studentorganisation WAY som hade letts av svenske liberalen David Wirmark stöddes av CIA med syftet att bygga upp internationella organisationer som utestängde kommunister. SUL som startat Sydafrikabojkotten 1963 uteslöt kommunistpartiets ungdomsförbund ända fram till 1968. Avslöjandet om CIA stödet ledde till splittring i studentorganisationer i hela världen.

Danmark

På ett landsmöte för de olika grenarna inom Vietnamrörelsen i Danmark i Odense januari 1967 beslutades att genomföra en namninsamling mot bombningarna av Vietnam. Syftet förutom att skapa opinion i Danmark var att sätta in en annons i New York Times med namninsamlingens resultat. Bakom initiativet Atomkampagnens Carl Scharnberg och andra som blev ett ledning på åtta personer som ledde insamlingen. Till skillnad från i början av 1960-talet när kommunister utestängdes från denna typ av breda initiativ så var de nu med i ledningen. Gensvaret i pressen var stort och omkring 228 000 människor skrev under på protesten. Men kritiken inom rörelsen växte mot bristen på ett mer politisk budskap med kravet USA ut ur Vietnam. Bara Godtfred Appels «Vietnam Komiteen», valde at stå utanför namninsamlingen och att angripa den, vilket isolerade kommitten som senare aldrig skulle spela någon väsentlig roll, även om Appel utövade ett ideologiskt inflytande på Rebellrörelsen i Sverige som fick en splittrande verkan inom DFFG. Vilka politiska paroller som ska användas diskuteras med stor hetta under denna tid i Danmark. Skuldfrågan och orsakssammanhanget måste med anser många. 

Efter att landsmötena i Odense misslyckats med att bilda en gemensam organisering av Vietnamrörelsen slöt sig de lokala Vietnamkommitéerna i Köpenhamn samman i Storkøbenhavnske Vietnamkomiteer, DSVK. Nørrebrogruppen hade tagit initiativet och fick med sig 5 andra kommittéer som tillsammans blev den mest radikala delen av rörelsen. Man krävde USA ut ur Vietnam vilket innebar ett steg vidare från de mer försiktiga kraven fred i Vietnam och stoppa bombningarna. Men man bröt inte med den mer försiktiga grenen av rörelsen utan stödde namninsamlingen mot bomningarna och ingick i Dansk Bertrand Russel Råd som bildats i januari 1967 för att ordna en internationell Vietnamtribunal i Danmark. Tillsammans med Giro 1616 och andra startade man också månadstidningen Vietnam Solidaritet i september som fortsatta att ges ut fram till 1976. 

Till pingstmarschen där DSVK och andra lokala kommittéer på Nordsjälland var huvudparollen USA ut ur Vietnam. I form togs Atomkampagnens gamla tradition upp på nytt, men politiskt lämnade man helt Atomkampagnens ständigt neutrala opartiska förhållningssätt. Istället hävdade pingsmarschen att kriget i Vietnam handlade om att det fanns en angripare som hette USA och att stöd måste ges till FNL. Tillslutningen blev inte alls lika stor som man tänkt sig, Man hade hoppats på 20 000 deltagare men det kom 1 500 till starten och 3 000 till det avslutande mötet. Bland deltagarna var rätt stora grupper från Sverige, Norge, Västberlin, Nederländerna, Finland och Frankrike. Men likafullt var det den största Vietnamdemonstrationen  dittills i Danmark och en framgång. Radikaliseringen fortsatte. Kravet USA ut ur Vietnam sågs som otillräckligt. Nu ställdes krav på att paroller mot den amerikanska imperialismen måste tas upp. Intresse väcktes för teorier om kapitalism och imperialism och för kampen för socialismen.

22 augusti riktade USA ett luftangrepp mot Hanois centrum. Den ”koordinering” av flera vänster och en liberal organisation som ordnat demonstrationer i Köpenhamn tidigare kallade snabbt samman en demonstration på samma dag framför USA:s ambassad med 200-300 deltagare som polisen försökte hindra. Det gjorde att ”koordineringen” sammankallade till en ny i förväg planerad demonstration den 23 augusti. Den samlade 2-3 000 deltagare. Efteråt blev det bråk med polisen. Därmed hade Vietnamrörelsen visat att den med kort varsel kunde kalla samman demonstrationer och även att den var beredd att motsätta sig ordningsmakten. 

21 oktober kunde rörelsen visa mer av sin styrka. Då hade den amerikanska proteströrelsen mot kriget uppmanat till en internationell demonstrationsdag som genomfördes i många länder. DSVK och ”koordineringen” sammankallade därför till en gemensam demonstration med parollerna ”USA ud av Vietnam”, Solidaritet med det vietnamesiske folk”, ”Solidaritet med det andet USA” och ”Bekæmp den amerikanske imperialisme”. Uppslutningen slog alla rekord med 15 000 deltagare i demonstrationståget och förlöpte utan problem. Höjdpunkten var när två amerikanska desertörer brände sina inkallelseorder framför amerikanska ambassaden. 

Men splittring uppstår också, särskilt kring parollen om att bekämpa USA imperialismen och hur mycket man ska hjälpa amerikanska desertörer. En allmän radikalisering pågår i samhället. I november genomför DSVK en aktion mot den danska firman Jørgen Høyers våbenfabrik som producerade och exporterade vapen och ammunition till den amerikanska armén. I slutet av november kan Russelltribunalen hållas med mycket stort genomslag i medierna och med uppbackning från hela Vietnamrörelsen. I december splittras Socialistisk Folkeparti och Venstresocialisterna bildas med fyra platser i folketinget och nära kontakt med de nya rörelserna. 

Finland

Med sedvanlig finsk skärpa och humor beskrevs polariseringen i finsk freds- och solidaritetsrörelse som att De hundras kommitté arrangerade seminarier utan publik och Fredskämparna fredscirkus för massorna utan innehåll. En konfliktlinje bildas kring denna skillnad i arbetsformen, en annan kring den politiska inriktningen.

De hundras kommitté hade en avgörande svaghet. Den kom till utryck när den första interna konflikten uppstår i samband med att protesterna mot Vietnamkriget uppstår mellan så kallade ”forskare” och ”marscherare”. Den mer ensidigt kunskapsinriktade synen vann och organiserandet av massdeltagande på gatorna överläts främst till den kommunistdominerade men i Finland också brett sammansatta organisationen Fredskämparna men även studentförbundet SOL. Genom sitt val av inriktning fick De hundras kommitté mycket stort genomslag inom en intellektuell elit och blev en plantskola för många ledande politiker, forskare och journalister i Finland men organiserandet av folkligt deltagande i politiken valde man att sätta i motsättning till kunskapssökandet.

De nya folkrörelserna i Finland kom efter polariseringen nästan helt i skymundan och utvecklingen under 1970-talet tog en helt annan riktning än i hela övriga Europa, både i väst och öst. En minoritetsfraktion inom kommunistpartiet som knöt an till klasskampsideologi och av motståndare kallades stalinister hade starkt inflytande. De hade 1966 lidit nederlag inom kommunistpartiet i frågan om man skulle gå en finsk väg mot socialism och söka större självständighet gentemot Sovjetunionen. Nu flyttade de över en del av sin starka organiseringsvana till Fredskämparna och lyckades mycket väl. De hade samtidigt med sin radikala revolutionära ideologi en förmåga att skapa breda politiska allianser i en tid när den finska utrikespolitiken utformades med stor hänsyn till Sovjetunionen med den centerpartiske president Kekkonen som central person. 

Ett politiskt borgerligt maktskifte 1967 bidrog också till polariseringen. Det ledde till att finsk TV rensades från flera av dem som sedan TV:s första början varit positiva till De hundras kommitté och nya folkrörelser. Det blev svårare att få genomslag. En av dem som rensas ut är Johan von Bonsdorff, från dagstidningen Nya Pressen av sin egen far. Han blir tillsammans med kulturarbetaren Viveka Hedengren pådrivande kraft när De hundras kommitté i Finland också blir en förnyande kraft i solidaritetsarbetet i Finland och inte bara i försvarspolitiken. Kommittén genomför de första seminarierna som i tidens anda kallas teach-in om både Vietnam och Mellersta Östern. Med ökade svårigheter att nå ut i etablerade media och en mer fientlig regering ökade skillnaderna. På den ena sidan klassbaserade massorganisationer där systemkritiken hade lättast att få stöd hos organisationer som Fredskämparna med kommunistinflytande. På den andra hårt specialiserade kunskaps- och påtryckarorganisationer.

Svagheten i den finska freds- och solidaritetsrörelsen låg också i en rädsla för att yttra allt för radikala ståndpunkter och oförmåga att bygga upp nämnvärd ny organisering kring nya arbetsformer. Betecknande är att den enda gången en atomvapenmarsch som i övriga nordiska länder var avgörande för framväxten av nya folkrörelser genomförs i Finland 1967 (?) så består den av rikssvenska (som svenskar benämns i Finland till skillnad från finlandsvenskar) fredsaktivister. De marscherar mellan färjeläget i Åbo hamn och de lokaler i centrum där ett nordiskt fredsmöte ska hållas. De får hjälp med att översätta sitt budskap på plakat till finska. Krav om avrustning och uppmaningen att vägra värnplikt förvandlas utan att svenskarna förstår det till något annat mer ofarligt. (kontrolleras med Arne Stråby och fotots plakattext på finska) Det säger något både om rikssvenskarnas oförmåga att ta reda på vad finska ord betyder och om finskt sätt att undvika konfrontation.

Norge

I Norge skedde en splittring i Vietnamrörelsen 1967. Protesterna fick allt större uppslutning. Arbejderpartiets ledare Gerhardsen gick 1 maj ut och kritiserade USA och på en antikrigsdemonstration efter den fackliga manifestationen samlades 7.000 i protest med tal av AUF:s ordförande Rune Gerhardsen och andra ledande socialdemokrater starkare kritiska till USA än partiet som helhet. 

På landsmötet 1967 kom det till en uppgörelse i Vietnamfrågan. Partiordföranden Tryggve Bratteli öppnade inte för någon omvärdering av partiets politik. En rad talare krävde i den följande debatten att partiet tog klar ståndpunkt mot USA och för befrielserörelsen. Till slut ställdes två förslag till uttalande mot varandra, det ena från partistyrelsen som inte uttryckte någon öppen kritik av USA och inget öppet stöd till FNL och ett motförslag som krävde det som partistyrelsen inte ville ha med. Till slut enades landsmötet om ett kompromissförslag. ”Arbeiderpartiet tar avstand fra den amerikanske regjeringens politkk i Vietnam” beslutade man och gav FNL stöd för att erkä’nd förhandlingspartner och för dess kamp för självständighet. Partienigheten var tryggad men problemen fortsatte. Halvard Lange som varit utrikesminister i 20 år gick ut med kraftig kritik av Vietnamuttalandet:

”… [E]rklæringen ser bort fra det faktum at frigjøringsfronten er en terroristisk bevegelse som det er unaturlig for et demokratisk parti som DNA å solidarisere seg med uten reservasjoner.” 

Det enda riksdagsparti som tog helt avstånd från Vietnamkriget var Sosialistisk Folkeparti vars ungdomsförbund fick en mycket snabb tillströmning av nya medlemmar. Kulturrevolutionen som börjat i Kina 1966 påverkade starkt det antiauktoritära upproret bland ungdomar i Norge. På skolor i östkanten av Oslo där arbetarklassen dominerade växte det fram en elevdemokratisk rörelse som krävde yttrandefrihet i skolan, gjorde skoltidningar där politik diskuterades, gjorde att vänsteraktiva valdes in i elevråden och förde diskussioner på lektionerna och på skolgården om politiska frågor. De ledande bland de politiska engagerade kom från intellektuella familjer. Ofta med kommunistisk bakgrund. Det fanns också arbetarklassungdomar med i den nya politiskt intresserade rörelsen. Men bland de ungdomar som mer satsade på individuellt uppror och att bli utflippade och göra narr av det etablerade samhället var arbetarungdomarna i övervikt. 

Det började med små isolerade utbrott där snart aktivisterna från olika skolor började hitta varandra på politiska möten och när förorternas ungdomar drog till centrum för att delta i demonstrationer eller man träffades på möten med deltagare från hela landet.. De norska konflikterna kring Vietnamkriget, det antiauktoritära uppsvinget och problemen med den snabba tillväxten av utbildningssytemet smälte samman med en konflikt i den kommunistiska världsrörelsen. I början av 1960-talet gjorde Kinas kommunistparti upp med Sovjets kommunistparti som anklagades för modern revisionism. Byråkratisering av samhället skulle motverkas med hjälp av kulturrevolutionen. De norska konflikterna skapade ett ideologiskt tomrum som konflikterna i den världskommunistiska rörelsen presenterade en lösning på.

I Bryn/Hellerup lokalavdelning inom SUF fanns en grupp ungdomar som var särskilt aktiva för att skapa en ideologi för att fylla tomrummet. I sin tidning ”Bulletin” blandades utan texter om arbetarklassen eller analys av samhällsförhållanden i det egna landet under 1967 artiklar om EEC, Kina, u-länderna, socialdemokraterna och organisationsfrågor med utrop som ”Leve revolusjonen. Leve den eneste rigtige ideologi, marismen-leninismen Mao Tsetungs tenking.” Samtidigt for en grupp från Sosialistisk Studentforbund till Kina. Resan gjorde ett starkt intryck på deltagarna som deltog begeistrade efter hemkomsten på möten i SUF-avdelningar med rapporter om ungdom i uppror, kamp mot byråkrater och reaktionära och viftande med fanor och kollektiva ansträngningar i en levande utopi.

Sommaren 1967 hölls det första landsomfattande sommarlägret för SUF på Tromøya i Arendal. Huvudteman var ”Reform eller revolusjon?”, Kinafrågan, solidaritetsarbete för tredje världen och uppgörelse med pacifismen. Lokalgrupen från Bryn/Hellerup var mycket aktiv på lägret och lyckades vinna över inte minst studenter för den ”maoistiske linja”. Maoisterna hade bedrivit ett organiserat förarbete och bjudit in representanter för ”reformister” och pacifister till väl genomtänkta debatter innehållsmässigt och dekormässigt som man hoppades skulle leda till ideologiska ”opgjør” och ”avsløringer”. På talarstolen med ett överdimenisonerat porträtt av Mao ovanför sig hade Berge Furre från partiledningen en omöjlig uppgift att inleda en diskussion som genom upplägget maoisterna hade vunnit på förhand. På lägret hade stämningen byggts upp genom visningen av en film från kinesiska ambassaden som visade den första kinesiska atombombssprängningen. Den mottogs med stor begeistring av publiken. Någon saklig diskussion fördes inte efter filmen om Kinas försök att bryta de båda supermakternas atomvapenmonopol. Det var känslan av att det gick att göra uppror mot det mäktiga USA och Sovjet som väckte entusiasm. ””Filmen var først og fremst det umuliges bekræftelse, stadfesten av en oprørsånd. Det nytter å gjöre oprør mot overmakta, mot USA og Sovjet, mot foreldregenerasjonen, mot skolemyndighetene.” Fritz Nilsen som efter detta skulle försvara pacifismen fick en lika omöjlig uppgift som Furre. Den överväldigande majoriteten på sommarlägret gick in för väpnad befrielsekamp i tredje världen och väpnat uppror i Norge. 

Aktivisterna kunde entusiastiska fortsätta på den inslagna vägen. Under 1967 började grupper inom SUF överallt med projektet att ”bygge Kina i Norge”. I Bryn/Hellerup SUF-avdelning fanns kärnan för en ledning med Tron Ögrim och Pål Steigan som började koncentrera sig på frågan hur man skulle steg för steg bygga vidare på sitt ledarskap för en maoistisk rörelse. Ett mindre kollektiv utvecklade sig inom det stora kollektivet som organiserades runt problemet att leda de andra. De hade olika personligheter och åsikter men utåt höll de samman. Med hjälp av att ta kontakter både på det personliga planet och formella i både styrda och spontana platser med personer och grupper som förökte de tillföra en medvetenhet de själva redan hade. Arbetet i FNL-gruppen och rätten att gå ut från skolgården i kamp mot betygsprov kopplades samman med revolutionen.

På SUF-landsmötet hösten 1967 stärkte maoisterna sin position. Men fortfarande hade man inte tagit över helt och diskussionen fortsatte för fullt. I kampen mot partiledningen för SF stod uppgörelsen med ”sofaradikalismen” centralt. I det aktivistiska ungdomsmiljön lades stor vikt vid att göra något. Marxismen-leninismen Mao Tsetungs tänkande propagerades som en viktig förutsättning för att få något gjort. En stor tonvikt lades på den ideologiska skolningen. I det första numret av Ungsosialisten som maoisterna redigerade 1967 fördes in ett längre utdrag av en artikel av Mao med rubriken ”Mot liberalismen”. Den kritiserade en slapp, småborgerlig arbetsstil. De följande åren alternerade två Mao-citat på sista sidan i tidningen:

”ideologiske fostringa er nøkkelleddet når det gjelder å få sveiset hele vårt parti sammen til partiets veldige politiske kamp”. 

Det andra lydde:

”Vi har marxismen-leninismens våpen med kritikk og sjølkritikk. Vi kan kvitte os med dårlige vaner og beholde de gode.”

En metod för att stärka den ideologiska och moraliska sammanhållningen håller på att växa fram. En uppfattning om att det finns ett direkt samband mellan ”den rette linja” och politisk praksis stärks. Rörelsens samhällsteori befrias från kritisk mening och reduceras till en beskrivning av ett visst uppförande hävdar Sverre Knutsen i en självkritisk analys 20 år senare. Bekräftelsen på att man var en ”ærlig kommunist”  och hade fått insikt om den rätta linjen blev superaktivism. 

Vietnamaktivisterna radikaliserades och hösten 1967 ändrades den politiska plattformen för Solkom till ensidigt stöd för befrielserörelsen och fördömande av USA. Samtidigt ville SUF aktivister ha NATO-motstånd in i plattformen. Det gjorde frågan till en inrikespolitisk strid i Norge som var så känslig att även om förslaget inte gick igenom så skedde en splittring. Under Vietnamveckan samma år syntes resultatet av att man gått skilda vägar när bara 2 000 slöt upp bakom parollerna ”Stans terrorbombingen”, Full støtte til FNL”, ”USA ut ur Vietnam” och Bekjemp USA-imperialismen” i demonstrationen 21 oktober. Tidigare än i övriga Norden fick man i Norge en plattform för rörelsen där man tog avstånd från USA-imperialismen men fick mindre uppslutning i demonstrationstågen. Uppslutningen 1967 blev i Norge under flera år vad Vietnamrörelsen lyckades samla i sina demonstrationer till skillnad från i Sverige och Danmark. 

Samtidigt med den politiska striden om innehållet i politiken växte det fram en strid om formerna. Solkom beslutade 1967 om att en ”aktivistlinje” skulle gälla som innebar att de som var aktiva skulle bestämma över den politiska riktningen på arbetet. 

Sverige

(ofärdigt stycke som omarbetas med kapitel om kampen för demokrati i Sverige) 

Inom Vietnamrörelsen i Sverige innebär 1967 att de politiska skiljelinjerna blir tydligare. På demonstrationen i de skandinaviska huvudstäderna 9 april samlar man 2.000 deltagare i Stockholm. Svenska Vietnamkommittén som i praktiken har slutat bedriva någon verksamhet slås samman med värdkommittén för den internationella Vietnamkonferensen. 

Stockholms FNL-grupp hade redan hösten 1966 utarbetat ett förslag till program för FNL-rörelsen som nu skickades ut för diskussion inför DFFG rikskonferens i januari 1997. Det krävde ”USA måste lämna Vietnam”, ”Stöd Vietnams folk på dess egna villkor” och ”Bekämpa den amerikanska imperialismen.” Men av taktiska skäl sköt man på beslutet i oro över att en tydlig majortet inte stödde förslaget elelr av vilja att diskutera och studera saken mer ingående. Samtidigt hade den antiimperialistiska inriktningen fått ökat stöd i andra organisationer. Maoismen fick majoritet i Clarté redan 1966. 1967 bröt sig en kinavänlig falang bröt ur VPK och bildade Kommunistiska Förbundet Marxist-Leninisterna KFML. Det skedde i samband med SKP:s förnyelse med strykning av hänvisning till marxism-leninismen och namnändring till VPK. 

Bland aktivisterna sker en gradvis svängning. Världsmedborgaren Yvonne Hoogendorn beskriver hur det gick till efter att hon och andra brände amerikanska flaggan utanför amerikanska ambassaden 1:a maj 1966: 

”Efter det mognade jag politiskt, började vara med i FNL-gruppen. Jag var kvar i Världsmedborgarna. Det var ett jävla dilemma. Jag var med på FNLmötena, men jag kunde inte hålla med om allt.
	Men jag minns en gång i början av 1967 när jag satt och diskuterade med en tjej. Hon frågade vad jag tyckte, skulle hon gå med i Arbetsgruppen eller i Världsmedborgarna. Gå du med i Arbetsgruppen, sa jag, jag kommer snart efter.” 

Hoogendorn svängde över till Arbetsgruppen där man studerade imperialismen. 
Hon blev känd som en av de mest orädda FNL-arna och den som förmodligen blev gripen av polisen mest gånger. 

På DFFG:s tredje rikskonferens i augusti där 17 lokalgrupper deltog nåddes enighet om flera politiska punkter och framförallt att stärka organisering och omvandla föreningen från paraplyorganisation till förbund. Därmed blev ombildades lokalgrupperna från att ha varit sjlvständiga föreningar med ett gemensamt kontaktoprgan till att bli sektioner i en enhetlig organisation. Den toppstyring som man vänt sig emot när det gällde 50-taslkommunisternas arbetsstil och i kampanjer styrda av organisationsrepresentanter från riksorganisationer höll på att komma tillbaka. De taktiska marxist-leninisterna anser det dock fortfarande vara klokt med att avvakta med att få DFFG att fullt ut anta parollerna om att bekämpa USA-imperialismen.

Kampen lyckades man bra med till skillnad från i Norge. På den nordiska aktionsdagen 21 oktober genomfördes demonstrationer på ett 30-tal platser i Sverige som samlade ca 12 000 deltagare. 

I slutet av året sattes Yvonne Hoogendorn 22 dagar på Hinseberg dömd för uppvigling. Det var böterna för hennes demonstration 1963 för kravet vägra värnplikt som hon inte betalt och nu fick sitta av. När hon skulle in i fängelse var uppslutningen stor:

”Det var en massa folk på centralen som hade plakat med Vägra döda, vägra värnplikt, när jag skulle åka. Men då var det ingen som blev gripen.
	Jag var hemskt nervös. Rökte två paket första kvällen. Men tiden där gick fort. Jag fick mycket uppskattning av de andra och jag fick så mycket post och blommor så jag skämdes. En del fick aldrig post, jag fick en hel packe varje dag.”

Tillbaks till Stockholm blev Hoogendorn gripen som så ofta igen vid Nybroplan när hon direkt hamnade i en Vietnamdemonstration. På frågan varför hon jämt åkte fast svarar hon: ”Jag vet inte. Jag tror poliserna har ett gott öga till mig. De känner igen mig. Och så är det väl det att jag aldrig är rädd, jag är inte ett dugg rädd för dem.” 

26. Lumpkriget och enande solidaritet

(I detta kapitel ska text om Lumpkriget i Sverige tillföras.)

Medan 1967 kännetecknas av splittring inom vänstern och fortsatt klyfta i Vietnamrörelsen så var det tvärtom för solidaritetsrörelsen med andra delar av världen. Åtminstone i Norge, Sverige och Finland blev 1967 ett år där man med bred uppslutning kunde ta nya politiska, organisatoriska och praktiska initiativ som radikaliserade solidariteten med tredje världen. Ibland med hjälp av utmanande kritik av etablerade organisationer som kom till uttryck under Lumpkriget i Sverige.

År 1967 blev Operation dagsverke på allvar nordiskt. På många hundratals skolor i Danmark, Norge, Finland och Sverige satsades nu gemensamt på stöd till Peru genom att eleverna avsatte en dags arbetsinkomster, i Norge 500.000 norska kronor, i Finland 600.000 finska mark och i Sverige 875.000 svenska kronor. I Peru anslöt sig också skolor till aktionen och samlade in 100.000 genom dagsverken inspirerade av det nordiska exemplet. 130 skolor kunde byggas på landsbygden bland höglandsindianer i norra Peru. I Finland övertog man effektivt modellen från Sverige och översatte inte ens namnet utan stavade det bara annorlunda, som Taksvärkki. Men kritik från vänster i Sverige gjorde att det nordiska samarbetet inom Operation dagsverke följande år skulle avstanna för att sedan 1969 ta en mycket radikal vändning. 

Finland

I Finland fick de Hundras kommitté en central roll för att förnya den känsliga utrikespolitiken. 1967 kunde de bygga vidare på den lite försiktiga uppluckring som aktivisterna i FN:s studentförbund påbörjat föregående åren. I Kehitysmaat ja kehitysapu/Sadankomite puheenvuoro klargjorde Ilkka Taipale De hundras kommittés ståndpunkt om utvecklingsländer och utvecklingsbistånd och kritiserade regeringen: 

”Finland har tagit del i internationellt utvecklingsbistånd under ungefär sex år. Vårt bidrag är dock fortfarande oändligt litet både i absoluta termer (FIM 13,4 miljoner) och relativt (0.04 procent av BNP). Mest  oroväckande är dock att ledarna för utrikespolitiken inte tycks ha någon insikt i varför vi deltar i utvecklingsarbete. De saknar också en vision om utvecklingsländer, för att inte tala om att ha en handlingsplan. Grundläggande är att utvecklingsländernas problem är både politiska och ekonomiska.”

Därmed angreps något av det heligaste i finsk politik, att på alla sätt undvika att sammankoppla olika utrikespolitiska frågor så att den särskilda säkerhetspakten med Sovjetunionen på något sätt blir indraget i diskussionen. Det gällde att till varje pris se till att Finland ansågs varken vara utrikespolitiskt aktivt så att Sovjetunionen kunde ifrågasätta landets hållning till avtalet men också lika mycket att undvika att Finland ansågs bedriva en utrikespolitik som ifrågasatte västmakterna. Finlands geopolitiska läge ansågs vara sådant att både större delen av höger och vänster slöt upp bakom denna formel som ansågs vara realistisk. 

Nu utmanades den av den av De Hundras kommitté som krävde en mer aktiv politik i Vietnamfrågan och mot vitt herravälde i Södra Afrika. Man föreslog ett volontärprogram för utvecklingsländer efter mönster från USA och Sverige och att man skulle kunna välja en sådan tjänst istället för att göra militära värnplikten. 

Vid denna tid var mycket få i Finland för ökat bistånd. Inte ens bland yngre männsskor 15-40 år var bara 23 procent för en ökning oavsett om man stod till vänster eller höger medan 45 procent var emot och resten osäkra. 

Ytterligare en kollektiv text från De Hundras kommitté om nationella befrielsekrig skapade omfattande debatt 1967 i media. Till en debatt kring ståndpunkten om befrielserörelser samlades tusen personer i en sal för 500 i gamla studentkåren. Budskapet var att ge helhjärtat stöd till den nationella befrielsekampen och att skilja mellan de metoder som var möjliga att använda för människor som kämpade mot förtryck i utvecklingsländer och för de som i länder som Finland ville stödja dem:

”Även om vi ser att i vissa utvecklingsländer våld ofta är det enda alternativet till fortsatt förtryck så står vi inför samma möjlighet. Vår uppgift är att stödja befrielsekampens  sociala och politiska mål: Folkets frihet, utveckling av demokratiska institutioner och ekonomiska framsteg. Vi är mest effektiva genom att inte stärka våld men genom icke-våldsliga metoder för kamp.”

Dokumentet varnade också för möjligheten att en väpnad kamp skulle bidra till våld även efter en seger som skulle störa en demokratisk utveckling. Tyngdpunkten i förslaget var utbildning och annat humanitärt bistånd och att staten skulle stödja folkrörelsernas bistånd. 

Hösten 1967 gick Sydafrikakommittén till handling. Ett särskilt ”Solidaritetskonto” öppnades för att ge stöd till befrielserörelserna. SWAPO i Namibia hade omedelbara behov för stöd för att försvara 37 aktivister ledda av Herman Toivo ya Toivo stod anklagade för terrorism. Snart bidrog staten med medel till till FN:s fond för offer för apartheid och hade på eget initiativ kritiserat illegala rättegångar mot namibier som hölls av Sydafrika i Pretoria. Sydafrikakommittén ökade sina kontakter med befrielserörelserna. Ett offentligt möte ordnades med representanter för ANC som också sände en ansökan om stöd till finska regeringen utan att få något svar. 

Sydafrikakommittén sökte nya vägar och etablerade en nationell avdelning av den internationella fonden till försvar för apartheidpolitikens offer, IDAF som lyckades skapa en bred uppslutning också bland äldre personer från fackföreningar, kyrkan och kulturlivet. 

Norge 

1967 kom Eduardo Mondlane, ledaren för befrielserörelsen FRELIMO i Mocambique till Oslo en andra gång. Kritiken mot Portugals kolonialpolitik hade ökat när ungdoms- och studentmiljön radikaliserats i Norge. Mondlane fick ett välorganiserat och varmt välkomnande på ett massmöte med mer än 300 deltagare arrangerat av en för ändamålet bildad kommitté med 15 politiska och kulturella ungdomsorganisationer. Mondlane attackerade skarpt Portugal och dess förbindelser med NATO där också Norge var medlem. Det gjorde att den konservativa regeringen. utrikesdepartementet och riksdagsledamöter från alla andra partier än Sosialistisk folkeparti avstod från att trädda honom. I pressen fick mötet och budskapet stort genomslag både före och efter den kraismatiska FRELIMO-ledaren besök. 

Mondlanes besök inspirerade också till en förnyelse av organisering av solidariteten med Södra Afrika. Det två sydafrikaorganisationerna Norsk Aksjon mot Apartheid och Krisefondet for Sør-Afrika som bägge var paraplyorganisationer med en hög grad av överlappning bland medlemsorganisationerna slås samman till det nya Norsk råd for Sør-Afrika. Den mycket breda uppslutningen från samtliga politiska ungdomsförbund och många andra bibehölls. Från början var de ungefär 20 organisationer, främst ungdomsorganisationer men gradvis anslöt sig fackliga och studentorganisationer samt organisationer engagerade i internationella frågor. Samtidigt som många organisationer var anslutna drevs organisationen ideellt utan ett profesionellt kansli av aktivister. Även om det inte fanns något individuellt medlemskap hade aktivisterna därmed ändå ett  betydande inflytande. Den mycket stora kontaktytan via landsomfattande organisationer skapade stora informationsmöjligheter men samtidigt krävdes att aktiivsterna skaffade sig förtroende hos alla medlemsorganisationerna vilket ofta innebar en extra arbetsbörda.

Härmed blev 1967 startåret för två lika omfattande solidaritetsverksamheter i Norge som bägge saknade i sin kontinuerlighet under flera decennier motstycke i Norden - Operasjon Dugnad och Norsk råd for Sør-Afrika. Tidvis kunde det folkliga engagemanget för Södra Afrikas befrielse vara större i Sverige och svenska regeringens hållning ha ett större och kontinuerligt engagemang än den norska. Men Norsk råd for Sør-Afrika lyckades på ett unikt sätt samla både aktivister och folkrörelseorganisationer från alla kanter i ett stabilt växande samarbete som inte genomgick de tidvis starka motsättningar och ryckighet som fanns mellan olika solidaritetsinitiativ för Södra Afrika i övriga Norden. 

Norsk råd for Sør-Afrika skapade medvetenhet hos allmänheten om problemen i Södra Afrika genom en hel rad av aktiviteter. Genom demonstrationer, informationsstånd på gatan, utställningar, kampanjer, folkbildning, deltagande i debatter i massmedia och pressuttalande påverkades den allmänna opinionen. Målet var att påverka norsk politik genom att mobilisera ideellt engagemang hos aktivister som både skapade former för folkligt deltagande, spred kunskap till allmänheten och påverkade politiker direkt. 

Ett viktigt verktyg för att sprida information var tidskriften Afrika Dialog som började ges ut 1967. Rådet gav också ut studiematerial, informationsbulletiner, broschyrer och flygblad. Särskild studiematerialet var centralt för att sprida kunskap bland alla medlemsorganisationer och den allmänna opinionen om de mest aktuella frågorna så att dessa togs upp på den politiska dagordningen och norska ståndpunkter diskuterades. Ledande Afrika experter som Tor Linné Eriksen skrev det aktuella studiematerialet medan aktivister såg till att genomföra centralt planerade kampanjer som engagerade det mycket stor antalet lokalavdelningar som gick att engagera genom rådets stora kontaktnät. Man hade också goda kontakter med massmedia och fortsatte bjuda in ledare för befrielserörelserna till Norge.

Sverige

I Sverige fick unga teosofers och andras solidaritetsengagemang i U-aktionen ett genombrott 1967. Ett välbesökt teach-in ordnades kallat, U-67 om handelsfrågor, bistånd och andra aktuella teman. Intresset för u-länderna ett språng framåt. U-aktionen fanns snart på alla universitetsorter i Sverige. En kampanj för 1 % bistånd startade. Bröderna von Malmborg tog fram en svart kampanjknapp med vit 1 % text på svart botten som U-aktionen betalade och som spreds i stora upplagor. På Stockholms universitet startade Jan Fjellander, Roland von Malmborg och Josef Engel också kårpartiet u-gruppen. 

Också andra former för solidaritetskamp börjar ta form i Sverige. Invandrare och politiska flyktingar börjar spela en roll i politiken. 300 inflyttade greker från hela landet genomförde i Stockholm 11 september 1967 den första demonstrationen mot militärkuppen i Grekland. På grekiska nationaldagen 28 oktober samma år demonstrerade 1.000 och året därpå samlades 2.000 i en protestmarsch med bred uppslutning för grekerna i april i Stockholm strax efter att lika många demonstrerat mot Vietnamkriget i samma stad. Kampen för demokrati i Grekland fortsätter mobilisera demonstranter både på 1:a maj och andra dagar med politiska flyktingar som framträdande krafter. I Greklandsfrågan väcktes nordiskt samarbete till liv. De nordiska Amnesty-avdelningarna fick riksdagsmän från Danmark, Finland, Norge och Sverige att resa till Grekland på sensommaren för att undersöka tillståndet för de mänskliga rättigheterna där efter militärdiktaturens införande. De nordisk gruppens rapport ledde till att det av militärjuntan styrda Grekland utestängdes från Europarådet. Aktivisterna som kämpade mot fascismen i Sydeuropa hade dock vissa problem med den svenska diplomatin. När Pierre Schori knuten till socialdemokratiska partistyrelsen och utskickad av Socialistinternationalen till Portugal för att skaffa information kom han över en lista över alla politiska fångar i landet. Han bad svenska ambassaden att skicka det unika dokumentet till Amnesty International. Det vägrade ambassaden med argumentet att det var emot instruktionerna från UD och att det var oegentligt att beblanda sig med revolutionärer. Schori fick smuggla ut brevet i underkläderna istället.

1967 blev också det år som initiativförmågan att samla den svenska solidaritetskampen bakom en enande linje som förde till segrar fick Skåne som bas. Maoisterna teori om en brännpunkt med ett enda stormcentrum i den anti-imperialistiska kampen fick allt större inflytande bland engagerade ungdomar och bidrog till en massiv framväxt av FNL-grupper över hela landet. … Nedläggning i Uppsala? Men senare ombildning??…. Men Lunds Sydafrikakommitté tog strid med brännpunktsteorin. Som alternativ lanserade man i Aftonbladet 29 januari 1967 att ”en enande? Mångsidig? Comprehensive syn, där rasförtrycket i Sydafrika och kriget i Vietnam utgör två sidor av samma fenomen, [nämligen] den rika världens excesser gentemot fattiga, färgade folk.” en synen skulle snart föra till att det tidigare starka engagemanget mot apartheid kunde integreras med stöd till kampen mot vita regimer i Zimbabwe och portugisiska kolonier och bidra till radikalisering av svensk politik som också bidrog till allt tydligare ställningstagande mot USA:s krig i Vietnam. Tidningen Syd- och Sydvästafrika bytte namn till Södra Afrika Informationsbulletin och införde flera artiklar om MPLA, FRELIMO och PAIGC. Fokuset kom att läggas alltmer på befrielsekampen i Mocambique, Zimbabwe, Angola och Guinea-Bissau vilket inte bara berodde på intresse för väpnad kamp. Efter sydafrikanska regimen våldsamma förtryck av antiapartheidrörelsen i Sydafrika och befrielserörelsen i Namibia hade det blivit svårare att göra motstånd i dessa länder vilket gjorde att befrielsen av Sydafrika alltmer blev avhängig befrielse i hela Södra Afrika.

Stödet till FRELIMO växte. I riksdagen lade Lars Werner från Kommunistpartiet fram en motion om stöd till FRELIMO i januari 1967. I samband med EFTA:s ministermöte i Stockholm i mars stod det ”Sverige stödjer Portugals utrotningskrig i Afrika”, ”Svensk industri profiterar på fascistiskt förtryck” och ”Volvo i Angola medhjälp till folkmord” på gatudemonstranternas protestplakat. Den portugisiske utrikesministern Franco Noguieras reaktion på demonstrationen var att hota Sverige med en bojkott. Den kanske starkaste rösten för ledaren Mondlanes krav om uteslutning av Portugal ur EFTA kom från Per Ahlmark som redan 1961 ställt samma krav. 1967 gick han till hårt angrepp i riksdagen mot handelsminister Gunnar Lange. Det skedde samma dag som kommunistpartiet fick sin motion om att sätta press på Portugal behandlad av utrikeskommittén. Både liberalen och kommunisterna stödde sig på citat av Mondlane. Ahlmark hävdade att ”passivitet i EFTA kan inte ursäktas med möjlig aktivitet … i FN.” I alla internationella organisationer måste Sverige söka få slut på tragedin i Portugals kolonier. Lange såg Ahlmarks inlägg som ”demagogisk förolämpning” och avslog som utrikeskommittén varje agerande inom EFTA. Lange hoppades på att handel och industriell utveckling skulle leda till en demokratisk utveckling, inte genom att pressa fram en sådan utveckling genom ekonomiska sanktioner Varken Werner eller Ahlmark fick ännu sin vilja igenom. I oktober 1967 kunde Eduardo Mondlane göra ett nytt besök i Sverige som bl.a. ledde till att alla ungdomsförbund utom moderaternas gjorde ett gemensamt uttalande där man krävde att svenska regeringen fördömde Portugals förtryck i Afrika, gav stöd till befrielserörelserna och arbetade för Portugals uteslutning ur EFTA. 

Stödet växte också till andra befrielserörelser. Men särskilt i Angola där befrielsekriget pågått som längst sedan 1961 var läget splittrat. Efter ett besök hos Mao Tse Tung i Kina kom Jonas Savimbi, ledaren för UNITA till Sverige på inbjudan av socialdemokratiska partiet i maj 1967. UNITA hade inte så gott rykte i Sverige efter att Ehnmark i Expressen intervjuat några av organisationens företrädare i högkvarteret i Zambia. De gav uttryck för blint hat mot alla portugiser. Men Savimbi framstod som betydligt mer politiskt klok och flera engagerade i Södra Afrika inom partier och solidaritetsrörelsen kunde tänka sig ge UNITA en chans. De framställde sig själva som ett alternativ till FNLA som sades vara USA beroende och MPLA som sades vara nära knutna till Sovjetunionen medan de själva sökte en mer oberoende ställning och kontakt med alla villiga att stödja en kamp för ett oberoende och fritt Angola. Men UNITA skapade problem. De hade sitt  högkvarter i Zambia, ett land beroende av Benguelajärnvägen genom Angola för export från sina gruvor. Det ledde till att Savimbi arresterades och utvisades till Egypten när han kom tillbaka till Zambia då UNITA började attackera järnvägen. Något stöd i Sverige fick aldrig UNITA efter den inledande perioden annat än från maoistiska grupper.I slutet av 1967 satte Vänsterns ungdomsförbund i Storstockholm knuten till Vänsterpartiet kommunisterna upp en särskild arbetsgrupp för befrielserörelserna i Afrika som stödde MPLA. 

1967 blev också det år då motsättningarna mellan Sydafrikarörelsen och regeringen skärptes. När statsminister Tage Erlander i början av året kom ner på sitt årliga besök till sitt gamla universitet i Lund möttes han av ett flygblad från Lunds Sydafrikakommitté: 

”I kampen mellan förtryckta och förtryckare kan ingen förbli likgiltig. Det är nödvändigt att ta ställning. Den svenska regeringens ställningstagande är klart. Den har förrått sina gamla [ideal], och solidariserar sig istället med svenska storfinansens intressen, det vill säga samma intressen som oupphörligt kräver sin tribut i form av livet på kämpande Angolaner och Vietnameser. … Statsminister Tage Erlander har kommit till Lund för att motta studenternas hyllning i en traditionell vänlig atmosfär. Låt oss istället motta honom med vårt öppet visade förakt på grund av [hans] regerings förräderi mot svensk arbetarrörelse och av förtryckta folk.”

Tonfallet var helt nytt  i den svenska Sydafrikarörelsens historia och visade på en mer beslutsam konfrontation med etablerade krafter i samhället. Det fick snart också genomslag i myndigheternas behandling av rörelsen. I Uppsala fick Sydafrikakommittén i maj 1967 avslag på en rutinansökan om att samla in pengar för Södra Afrikas befrielserörelser med motivet att pengarna kunde komma att användas till inköp av vapen. Pengarna skulle gå till ANC, PAC, SWAPO, ZAPU, ZANU, COREMO, MPLA, FNLA/GRAE, UNITA och PAIGC, i praktiken alla kända befrielserörelser i Södra Afrika. Kommittén samlade in pengar i alla fall samtidigt som man hävdade att det var ”utanför polisens kompetensområde att göra ett moraliskt ställningstagande i favör för pacifism och ickevåld”. De pekade på inkonsekvensen efter som tidigare insamlingar till ZANU och ZAPU accepterats av polisen. Dessutom var det omöjligt att avgöra om pengarna skulle komma att användas till vapen eller inte. Kommitténs överklagande av beslutet lyckades men två av medlemmarna i Uppsala Sydafrikakommitté greps av polisen under insamlingen och fick betala böter. För aktivisterna var myndigheternas behandling av frågan något som sågs som ett tecken på ökad vilja till konfrontation med rörelsen. 

Sydafrikakommittén i Uppsala genomgick en allt mer stark radikalisering och spårade närmast ur eller rättare sagt bytte spår. I början av 1967 beslutade man att stödja befrielserörelsen FNL i Vietnam. Den tidigare ordföranden Ulla Byegård för kommittén i Uppsala skrev diskussionsinlägget Dödförklaring av Sydafrikakommittén till styrelserna i Lund och Uppsala. Hon menade att ett korrekt långsiktigt mål för Sydafrikarörelsen inte kunde vara den ursprungliga humanistiska utan måste vara att folken i Afrika tog makten vilket bara var möjligt genom revolutionärt våld som är riktat mot huvudfienden USA-imperialismen och dess lakejer. Hon menade vidare att brännpunkten för huvudmotsättningen mellan denna imperialism och folken i tredje världen stod i Vietnam. Därmed innebar solidaritet med Södra Afrika en splittring av den anti-imperialistiska rörelsen. Det var en anledning för Sydafrikakommittén att ta upp en diskussion om sin fortsatta existens. Men kommittén fortsatte dock sin verksamhet om än också med fokus på Vietnam mer än Afrika.

Engagemanget för Sydafrika fortsatte i Sverige trots att förföljelserna gjort att det öppna motståndet fått allt svårare villkor. Inte minst tack vare flera ledande skribenter bevakades frågan i pressen. Den gamle ANC-ledaren Luthulis mystiska död under en tågfärd död i juli 1967 uppmärksammades stort inte bara i Sverige utan också av Norge och Danmark som skickade officiella representanter till begravningen med alla tre skandinaviska fanorna. Men i stort minskade engagemanget. ANC hade stora problem med sin kamp därför att det inte fanns något grannland till Sydafrika som man kunde operera från. För att överhuvudtaget komma någon vart med sitt väpnade uppror behövde man samarbeta med befrielserörelse i något av grannländerna vilket gjorde att ANC och ZAPU genomförde en gemensam militär operation 1967 under svåra omständigheter med långa försörjningslinjer. Stödet från Sovjetunionen och dess allierade var inte tillräckligt stort och man sökte allt desperatare stöd från andra håll, däribland liberaler, socialdemokrater och regeringen i Sverige men utan något påtagligt resultat. 

27. nordisk summering 1967?

Varför indela 4 år 1960-63, tre år 1964-66, ett år 1967 och tre år 1968-1970? Är 1967 ett övergångsår i sin egen rätt, i så fall hur uttrycker sig det och är det så i alla länderna+ Eller är det inte bäst att göra en summering för hela slutet av 1960-talet 1967-70?

Slaget om demokrati hemma och internationellt

28. Kampen för demokratiska rättigheter i Sverige 1967 - 68

I Sverige gick solidaritetsrörelsen i konfrontation med makten i samhället och lyckades vidga demokratin. Den utvidgning av svensk demokrati som blev följden fick sin avgörande impuls från Gandhi enligt de demonstranter som drev igenom förändringen. Märkligt nog blev det den antiimperialistiska rörelsen som beslöt sig för att använda sig av Gandhis idéer för att utmana den svenska statmakten och dess oförmåga att föra en politik i strid med en imperialistisk världsordning. Pacifisterna hade inte modet att konfrontera det imperialistiska systemet på det sätt som Gandhi såg som centralt för en ickevåldsrörelse som stod upp för sanningen genom Satyagraha, att bygga på den andliga överlägsenheten hos den fysiskt svagare parten. Medan många pacifister allierade sig med regeringen bakom en politik och toppstyrd kampanj som inte likt Gandhi utmanade imperialismen blev det FNL-rörelsen som tog till sig de indiska lärdomarna.

Jan Myrdal beskriver situationen hösten som alltmer militant. Polisingripanden skedde allt oftare mot FNL-demonstranter och blev brutalare. Det uppfattades av aktivisterna som att regeringens syfte var att slå ned FNL-rörelsen. Vid ingången av 1968 räknade DFFG med att 150 demonstranter blivit gripna. Spänningarna ökar. Minister Alva Myrdal meddelar enligt sonen Jan Myrdal att hennes kontakter med honom ses som en belastning inom regeringen och att det därför inte var så lämpligt att träffas. Deras kontakter upphörde därmed för alltid. Alltför öppet solidaritetsarbete hade blivit en belastning för regeringen att bli förknippade med. I detta läge kallades Jan Myrdal till FNL-kontoret.

”Det höll på att utvecklas en situation där vissa var fina och anständiga och höll tal och skrev artiklar och där andra pryglades av polisen och omhändertogs och ställdes inför rätta. Om detta fortsatte då skulle rörelsen snabbt delas upp i en anständig och en ’oanständig’ del och så oskadliggöras. Alltså borde jag och andra som var kända och hade ett visst internationellt anseende satsa just detta kapital i solidaritesarbetet genom en satyagraha-teknik. … Det är en beprövad politisk taktik. Då regeringen fortsatte att trappa upp angreppen skulle det på detta sätt bli möjligt att göra den politiska kostnaden så hög för den att den tvunges ändra politiken i frågan.”

Det gälld att byta taktik och inte låta polisen angripa mindre manifestationer som kunde ses som uttryck för ungdomlig aktivism och därmed marginaliseras. Det gällde att samla många och gemensamt bryta polisens och regeringens strävan att motarbeta rörelsen.

20 december 1967 hade rörelsen fått nog. Polisen förbjöd 1.500 deltagare på ett möte på Folkets hus i Norra Bantorget att marschera till USA:s ambassad för att där demonstrera mot kriget i Vietnam. Polisen har istället anvisat demonstranterna att gå till Gärdet istället för ambassaden, något som rörelsen uppfattar som inskränkning av demokratiska rättigheter. FNL-rörelsen har träffat statminister Erlander dagen innan för att söka häva förbudet men han hänvisar till polisens motiv att inte störa julhandeln. Deltagarna på Folket hus vägrar att lyda order. Kommersiella intressen anses inte vara skäl att hindra framförandet av protester. De rusar ut genom dörrarna och bryter sig igenom polisens kedjor. När de inte lyckas få med sig alla bryter sig de återigen igenom polisleden bakifrån för att befria sina kamrater och börjar sedan ta sig mot USA:s ambassad. Vild kalabalik utbryter mitt i julruschen när polisryttare rider in efter demonstranter bland köande bilar och demonstranter genomför fritagningar av personer som polisen ringat in. Slaget står över hela staden fram till Djurgården där kvällstidningen Expressen liknar scenerna vid en kosackattack där polisen till häst piskade demonstranterna. Många slås blodiga. 40 personer grips av polisen och nio fälls i rättegångar mot demonstranterna och får milda bötesstraff.

Att inte acceptera inskränkningar i rätten att föra fram sin åsikt var viktigt för FNL-rörelsen. När frågan blev alltmer brännande i början av 1968 deklarerade förbundsstyrelsen att FNL-rörelsen principiellt skulle följa lagen. Men om myndigheterna förvägrade genomförandet av en aktion skulle den genomföras enligt målsättningen i alla fall. Lagbrott motiverades med högre etiska regler. Polisen ansågs inte ha rätt att sätta julhandeln eller USA ambassadens rätt att vara ostörd före rätten att uttrycka sin protest mot USA-imperialismen. 

Redan från första början när polisen gick till attack mot stillastående enstaka FNL-demonstranter på Hötorget 1965 som inte störde någon trafik pågick en kamp om de demokratiska rättigheterna mellan FNL-rörelsen och statsmakten. Trots att lagen inte föreskriver att en demonstration måste ha tillstånd ansåg polisen att demonstranter utan tillstånd omedelbart skulle gripas och bötfällas. Först efter ett uttryckligt förbud som vid decemberdemonstrationen 1967 är en icke-tillståndsgiven demonstration olaglig. Statsbärande krafter i både massmedia, organisationer och privilegierade grupper i samhället har ständigt försökt stämpla demonstrationer utan tillstånd som olagliga vilket framställer protester som kriminella och ger polisen friare händer att tänja tolkningen av lagen så att demokratiska rättigheter inskränks. Det drabbade inte minst motståndet mot Vietnamkriget. Vid årsskiftet 1967-68 hade 150 personer i FNL-rörelsen dömts till böter för deltagande i demonstrationer enligt deras egen uppgift. Konfrontationerna var ett växande problem.

FNL-rörelsen betraktade sig som förföljd av både polisen och säkerhetspolisen. Ett konfidentiellt informationsmaterial ”Att komma ihåg vid polisförhör” utarbetades. Här påpekades att polisen inte hade rätt att ställa frågor om politiska åsikter som ”Vad tycker du om USAs Vietnampolitik?” Det betonades att man inte behövde svara på frågor och polisen inte hade rätt att använda psykiska eller fysiska påtryckningar. Försökte polisen få dig att identifiera personer på fotografier eller svara på om man kände till namngivne personer var det fullt naturligt att man inte kände till dem. Vid telefonsamtal uppmanades man vara försiktig, det kunde finnas ”tre på tråden.”

Att Säkerhetspolisen bevakade FNL-rörelsen och hade den som sitt främsta övervakningsobjekt vid denna tid har senare framkommit genom Säkerhetstjänstkommissionens rapport Den farliga fredsrörelsen. Med felaktiga påståenden förnekade Säpochefen Vinge detta både internt när det skedde och i sina memoarer. När Säkerhetspolisen anklagades för att filma och registrera deltagarna på ett FNL-möte påstod Vinge att detta inte alls skedde. Det var kriminalpolisen som genomförde filmningen och det hade inget med Säpo att göra som aldrig enligt honom registrerade FNL-aktivister. Det var inte sant. Visserligen var den filmare som dokumenterat mötet från kriminalpolisen men samtidigt hade Säkerhetspolisen flera andra agenter på plats som noggrant fotograferade och identifierade varje deltagare för att sedan föra över informationen till Säpos register. Säpo hyrde lägenheter utanför både FNL-rörelsens kontor och ledande aktivisters hem i flera år med regelbunden övervakning, buggade möten, avlyssnade telefoner och antecknade noga alla uppgifter man fått tag på om vem som någon gång skänkt pengar 5 kronor till insamlingen för FNL, däribland en kartongarbetare född 1904. 

I en av de bevakade lägenheterna bodde en person född i Indonesien med fingerade namnet Ritchie i Säkerhetstjänstkommissionens rapport. SÄPO misstänkte att han var den hemlige ledaren för FNL-rörelsen i Sverige. Inte bara hans lägenhet övervakades utan man följde också hans postturer som brevbärare och avlyssnade hans telefon. Möjligheterna för att utvisa honom undersöktes. Men resultatet var att man kom fram till att han inte gjort något brott och att hans ”verksamhet är i huvudsak antiamerikansk och torde i och för sig ej nämnvärt skilja sig från uppfattningar som svensk ministrar offentligen fört till torgs. Anledning finns sålunda att anat att ”Ritchies” politisk verksamhet ej strider mot statens intresse. Så länge man inte veta mera om ”Ritchies” samröre med utländsk makt torde ej heller hans verksamhet strida mot rikets säkerhet.” 

Kontakter med främmande makts ambassader såg Säpo som mycket allvarligt. Ett obekräftat rykte från en kurator som hade hört att kinesiska ambassaden spridit knark till ungdomar i Dalarna blev till sanning när Säpochefen rapporterade i försvarsrådet 1968 där statsministern var med. Inom en FNL-grupp påstods Falu Gymnasium Top Secret Pipe Smoking Club ha bildats. Säpo hade lyckats fotografera medlemslistan och hade då upptäckt att en av medlemmarna också var aktiv i stadens FNL-grupp. Nationen stod i fara när maoismen enligt obekräftade uppgifter förenades med knarket från Kinas ambassad. Säpos och rikspolischefen Carl Perssons hotbild var alarmerande. Persson hävdade att man visste att rörelsen var beredd att gå fram med större våld än hittills och ”vad som helst kan inträffa”. Säpochefen Vinge utpekade den marxist-leninistiska rörelsen som i skydd av FNL-rörelsen och ”aktivistpropaganda” i Sveriges radio och TV som hot om alltmer samhällsomstörtande verksamhet. Inom Säpo togs hotbilden på stort allvar och en lista på 450 personer upprättades ”över personer med extremistisk vänsterinriktning.” Syftet var att i ett hotande läge kunna omhänderta alla vilket skulle ske samtidigt över hela landet. 

Reaktionerna mot FNL-rörelsen var ibland starka. När FNL-rörelsen efter Decemberdemonstrationen 1967 krävde att statsministern eller en representant för regeringen förklarade det ”illdåd” som polisen begått på ett offentligt möte svarade Erlander att det inte gick att föra en saklig diskussion med en rörelse som arbetade med våldet och anarkin som metod. Justitieminister Kling talade om nazistiska ideal hos demonstranterna.

Under 1967 hade protesterna eskalerat. Utanför US Trade Center i Stockholm hade 300 personer samlats och ett hundratal satte sig ner. Bara hälften lydde polisens uppmaning att lämna platsen, resten bars eller släpades med visst våld och bruk av batong in i polisens bilar. Ett 80-tal av demonstranterna ställdes inför rätta för att inte ha lytt polisens order. Demonstranterna såg på rättegången som politisk. Syftet var inte att skydda ordningen på Stockholms gator utan att skydda USA-imperialismen. Bråken fortsatte vid US Trade Center. Det förekom stenkastning och att skyltfönster krossades men i liten omfattning. I Sundsvall och Norrköping genomfördes protester mot flottbesök från USA. Flaggbränning som vid några tillfällen förekom väckte mycket stor uppmärksamhet och förde till kraftiga fördömanden. Det skedde efter 1 maj firandet 1966 på Stockholms Stadion då 300 demonstranter direkt efteråt tågade mot USA:s ambassad. 28 maj samma år arrangerade FNL-grupper, Demokratisk Ungdom, Clarté, Forum Vänster, SSU Bredäng, SSU City och Progressiv ett antikrigsmöte på ABF-huset i Stockholm. Det avslutades med att flera personer brände små amerikanska pappersflaggor på gatan för att därefter gå till USA:s ambassad. DFFG försvarade rätten till flaggbränning principiellt men spred inte denna form för protester allmänt och den blev allt ovanligare när FNL-rörelsen organiserades fastare. 

4 januari 1968 väckte en ny protestform uppmärksamhet. USA hade fått en allt desperatare ekonomisk situation p.g.a. kostnaderna för kriget i Vietnam. De drog på sig skulder till europeiska stater. I slutet av 1967 drog det ihop sig till kris och USA:s ekonomiska företrädare åkte runt för att få stöd till dollarna. USA:s OECD ambassadör Philip Trezise och en delegation amerikaner var på besök i Sverige och anfölls av äggkastning, tomater och snöbollar vid kanslihuset av ett femtiotal FNL-aktivister. De fick sin kläder nedsmorda och en av dem fick ett ägg i ögonen. Inga poliser var på plats men media som varskotts av aktivisterna. Statsminister Erlander tog mycket kraftigt avstånd från äggkastningen. FNL-grupperna försvarade den. Ägg kunde tvättas bort men det kunde inta napalm uttryckte en av deltagarna saken. Aktionen fick dock inga rättsliga följder. Pressen upprördes över att demonstranterna blandade ihop ekonomi och krig, Trezise var ekonom och inte militär framfördes som ett självklartargument mot protesterna mot USA:s OECD företrädare. Politiskt lyckades USA få stöd från Sverige för dollarn som deras sändebud önskat. 

I januari 1968 bildas Svenska Kommittén för Vietnam, SKfV. Grunden är uttalandet från Russelltribunalen som innebär stöd till FNL och Nordvietnam och krav på att USA ska ut ur Vietnam. Fortfarande är de pacifistiska fredsorganisationerna pådrivande men också alltfler socialdemokrater och andra företrädare för riksdagspartier, fackföreningar, frikyrkor och andra folkrörelser med vad det tycks regeringens goda minne. Inga partier är medlemmar i organisationen eftersom det är dessa som ska påverkas men socialdemokratiska partiet ger en rejäl summa för att stödja kommittén. 

FNL-gruppen i Malmö såg SKfV som ett försök från regeringen att styra in Vietnamopinionen in i ”gängse byråkratiska och borgerliga fållor.” Kommitténs ordförande Gunnar Myrdal påstod i en sorts programförklaring i DN att de som demonstrerat mot den svenska regeringen och ordningsmakten var ”en del förvirrade hjärnor”. SKfV skulle inte alliera sig med ”element” som använde sig av dramatiska protester som att krossa fönster, bränna flaggor eller kasta ägg. Uttalandet väckte inte bara protester från FNL-rörelsen och dess sympatisörer utan också en känd statsvetare som visserligen var kritisk mot vad han såg som odemokratiska tendenser men också menade att rörelsen inte var förvirrad utan där fanns både ungdomig idealism, politiskt medvetenhet och sakskunskap i Vietnamfrågan.

I slutet av januari spetsades läget till. FNL startade Tetoffensiven över hela Vietnam och erövrade städer som Hué och lyckades för en stund även inta USA:s ambassad i Saigon. Offensiven var politiskt motiverad och gav USA dess största militära prestigenederlag genom tiderna. FNL visste att de inte kunde hålla de intagna städerna särskilt länge men hade visat sin styrka för att sätta press på USA att komma till förhandlingsbordet. I mars mördade amerikanska militärer 567 civila i byn Song My. I maj inleddes fredsförhandlingarna i Paris. Men det skulle dröja ytterligare 7 år innan USA:s nederlag var definitivt och fred inledas när befrielserörelsen intog Saigon.

Situationen på gatorna i västländer såg ut att kunna bli alltmer polariserad och få allvarliga följder inför 1968. I Tyskland hade polisen skjutit ihjäl demonstranten Benny Ohnesorge i samband med Shahens besök från Iran 1967. Först hade polisens version spridits om att demonstranten angripit ordningsmakten men det kom efter ett tag fram att han blev skjuten i ryggen. Istället för att kritisera polisen ledde det dock till att de flesta tidningarna i Tyskland oroade sig för statens stabilitet. Demonstrationer och blockader genomfördes i protest särskilt mot den dominerande Springerpressen som gick i spetsen för hets mot demonstranter. I Berlin uppmanade Springerpressen medborgarna att ta lagen i egna händer och våren 1968 sköts studentupprorets ledare Rudi Dutsche ner på öppen gata. Han överlevde men fick bestående skador som han avled av tio år senare. I USA eskalerade våldet mot de protesterande nya folkrörelserna och många dödades som Martin Luther King, Malcolm X och senare flera Vietnamdemonstranter.

Men i Sverige tog utvecklingen en radikalt annorlunda väg. Den 21 februari 1968 marscherar ett fackeltåg från Humlegården till Sergels Torg. I tåget går många FNL-aktivister som statsministern bara några veckor tidigare förklarat tillhöra en rörelse som använde våldet och anarkin som metod. I täten går utbildningsminister Olof Palme tillsammans med Nordvietnams Moskvaambassadör, Nguyen Tho Chan, Gunnar Myrdal, Barbro Alving och Bertil Svahnström. Den pacifistiska fredsrörelsen, regeringspartiet, andra riksdagspartier, nordvietnameser och de radikala FNL-aktivisterna marscherar sida vid sida, 5-6 000 personer i demonstrationståget arrangerat av SKfV. 

(Tillägg från Salomon om hur DFFG sökte avråda Nordvietnams ambassadör från att delta.)

USA kallade hem sin Stockholmsambassadör. Detta ledde till att den inhemska debatten tog fart. Högerledaren Yngve Holmberg krävde Olof Palmes avgång. Han tog upp att Palme gått sida vid sida med Nordvietnams ambassadör och att i tåget funnits banderoller som ”Krossa USA-imperialismen!” Centerns gruppledare Torsten Bengtsson anmärkte på att desertörer från USA:s krigsmakt i Sverige togs emot som hjältar. Erlander stödde Palme och gick till motangrepp för att Holmberg först när USA sänt hem sin ambassadör reagerat på Palmes tal. 

Situationen fortsatte vara spänd under 1968. Inte bara FNL-rörelsen utan också andra rörelser gick till aktion. Särskilt radikal och framgångsrik var den första gemensamma nationella protestaktionen som solidaritetsrörelsen genomförde. I Båstad skulle Sverige spela en tennismatch med rasistregimen i Rhodesia 3 maj. Bättre val av politisk måltavla gick knappast att få. Sedan tio år hade kampen mot rasistregimer i Södra Afrika varit både liberalers och socialdemokraters stora internationella solidaritetsfråga. Hundratals grupper hade arbetat runtom hela Sverige för bojkotter och böcker kunde säljas i nästan hundra tusen exemplar som kritiserade apartheidpolitiken. I mars hade Smithregimen fortsatt sin repression av nationalisterna och fortsatt avrätta tre befrielsekämpar. Det gjorde ett brett samarbete bland präster, ungdomsförbund och utomparlamentariska grupper möjligt för att protestera och visa sin åsikt eller att handgripligen försöka stoppa matchen. Folkpartiordföranden Sven Wedén och andra protesterade men regeringen ingrep inte. I april bildades en tillfällig aktionsgrupp i Lund, en ”anti-fascistisk, anti-imperialistisk enad front av individer som såg som sin plikt att stoppa matchen.” Samtidigt protesterade Zimbabwes nationalister till den svenska regeringen. Det svenska svaret till ZAPU blev att ett privat organiserat sportevenemang inte innebar ett officiellt erkännande av den stat som sportutövarna representerade. Zimbabwe-studenter i Lund från ZANU fyllde på ZAPU:s protester och tillsammans entusiasmerade detta starkt den Lund-baserade aktionsgruppen. 

Ett polisuppbåd fanns på plats för att hindra demonstranterna att störa den vita sporten i den idylliska lilla skånska orten vid havet. Mellan 500 och 1 000 hade kommit för att delta i protesterna. Med bland de som protesterade var medlemmar i Zimbabwes befrielserörelse. Centerns, Folkpartiets och socialdemokratiska ungdomsförbund ordnade en demonstration id vad som kom att kallas den torra grinden. Stora demonstrantskaror ryckte också närmare den nedre grinden väl förberedda. Polisen hade också förberett sig och använde vattenslangar och tårgas mot de framträngande demonstranterna vid nedre grinden. Aktivister med pilbågar sköt oljepåsar fästade vid pilar över huvudet på alla som sprack när de träffade tennisbanan. Därmed blev den omöjlig att spela på. Demonstranterna pressade också på mot vattenstrålarna och trängde sig allt längre fram mot tennisstadion. Mitt i allt ropar Lunds polismästare genom larmet – Var är ni mina kära barn! Han försökte få kontakt med de demonstranter som han hade kämpat med under så lång tid på gatorna i Lund som han kände att han kunde få en personlig kontakt med. Visst våld användes. En Göteborgare slog med järnrör och skadade en polismans arm allvarligt. Batongerna ven mot blöta demonstranter. Plötsligt upphörde vattenbesprutningen. Någon hade skurit av brandslangen. Tumultet pågick under några timmar. Men polisen kunde inte stå emot. Ett tiotal personer hade gripits av polisen. Matchen fick ställas in. 

Reaktionen blev snabb och visade var olika grupper stod. Dagen efteråt förekom bråk med kvarvarande demonstranter. Båstadsungdomar demolerade en aktivistbuss från Uppsala. Ett teach-in på temat Zimbabwe, sport och politik i Båstad dagen efter organiserat av lokalavdelningen av Folkpartiets ungdomsförbund med ZANU-studenter från Lund som talare avbröts av högeraktivister. Tidningarna fylldes av journalister och politiker som anklagade aktivisterna för att inte kunna skilja på sport och politik. Sydsvenska Dagbladet skrev om att ”terrorism” förts in i den politiska debatten genom demonstranternas våld, andra om huliganism. Men eftersom en rad ungdomsförbund uttryckte stöd till demonstranterna fick man snart erkänna att demonstranterna representerade ett ”brinnande engagemang hos ungdomen”. Hård kritik riktades inte minst från unga socialdemokrater som attackerade statsledningen – ”Den svenska regeringen var paralyserad trots sitt uttalade stöd för internationell blockad av Rhodesia. Detta kan vi inte ursäkta, eller ignorera.”

Den socialdemokratiska regeringen var pressade och efter en vecka kom man fram till ett sätt att hantera situationen. 14 maj ordnade regeringen en konferens med 59 inbjudna ungdomsorganisationer varav flera från vad som då kallades yttersta vänstern. Det skedde tre dagar efter de dittills värsta sammandrabbningarna under Majrevolten i Paris med hundratals sårade och många utbrända bilvrak som använts som barrikader. De radikala på ungdomskonferensen riktade sin kritik främst mot regering och press. Flertalet på mötet hyllade icke-våldsprincipen vid demonstrationer. Meningarna gick starkt isär om vilka som skulle ge tillstånd till demonstrationer, flera föreslog en parlamentarisk grupp. Debatten gick i riktningen av att vidga de demokratiska rättigheterna. Diskussionen tog också upp Vietnamkriget medan Zimbabwe var en fråga som knappast berördes. DFFG, Vänsterns ungdomsförbund och Clartéförbundet kritiserade regeringen hårt som de menar stödjer USA-imperialismen och storfinansen. I riksdagen tog debatten också fart. Diskussionen fördes om samma teman och dessutom om högern är ett större hot än vänstern. Statsminister Erlander drog paralleller till 1930-talet och kritiserade vänsterkretsars våld. Han hävdade att vänstersidans våld kan föda våld på annat håll. Högerns gruppledare Gösta Bohman reagerade skarpt och kritiserade Erlander för att vara mer intresserad av att kritisera vad som kallats reaktionära krafter än att ta avstånd från våldsmetoderna i Båstad. Högerledaren Yngve Holmberg tyckte att statsministern skulle utestängt de radikala grupperna från konferensen - ”Regeringen har verkligen ingen anledning att slå sig ner för att underhandla och diskutera med dem som genom sitt lagtrots och sitt förakt för demokratin skapar just de problem, som det gäller att lösa.” Regeringen utsåg Ingvar Carlsson att leda en arbetsgrupp som skulle se över lagstiftningen kring demonstrationsrätten. Straffen för den som skadat en polisman i Båstad blev mycket milt.

En aktion som inte var så betydelsefull för de demokratiska rättigheterna och inte heller särskilt radikal och målinriktad var den så kallade kårhusockupationen i slutet av maj. 400 studenter förlängde ett möte om universitetsreformer på sitt eget kårhus och kallade det ockupation samtidigt som man kallade på den ansvarige utbildningsministern Olof Palme. Mötet väckte starka motreaktioner bland högerungdom som protesterade utanför och stor uppståndelse i massmedia. Protesterna gällde strömlinjeformning av studierna så att studenterna inte längre kunde välja fritt vilka kurser man ville gå utan måste följa på förhand uppgjorda linjer. Men diskussionen tog snabbt också en bredare vändning mot kritik av hela samhället. Olof Palme kom mycket snabbt på begäran och debatterade universitetsreformen. Han försvarade förslaget med fasta studiegångar och ”den fredliga samhällsomdaningens metod”. När han sa att den ”visat sin slagkraft” kom protesterna från publiken och svårigheten att föra en diskussion vidare blev uppenbar. Efteråt genomfördes en marsch genom centrala Stockholm där idéer fanns om att ockupera Operan. Men det hela slutade med att man gick tillbaka till sitt eget kårhus där man efter ytterligare några dagars diskussion tröttnade och gick hem. 

På sommaren hölls Världskyrkomötet i Uppsala med 730 delegater och lika många ackrediterade journalister. Förändringens vind råder. Ungdomar marscherade från Stockholm till Uppsala till mötet. Ungefär en tredjedel av de över 80 i Kyrkornas världsråds generalförsamling som sammanträder samtidigt kom från tredje världen. I förberedelsedokumenten togs brännande aktuella socialetiska världsproblem upp. 134 officiella ungdomsdelegater var på plats men än mer märktes ungdomens röst på Club 68 på Värmlands nation organiserad av teologistudenter och i tidningen Hot News. Inledningspredikan skulle ha hållits i domkyrkan av den mördade Martin Luther King. 

För många blev Världskyrkorådet i Uppsala ett möte av historisk och stark personlig betydelse. Ingrid Nyborg-Fjellander vittnar om hur mötet med de många ungdomarna blev särskilt betydelse fullt. Hennes man var biskopen Sigfrid Fjellander i den lilla Liberal Katolska Kyrkan vars närstående teosofiska ungdomsgrupp blivit en plantskola för så många aktivister under 1960-talet däribalnd deras som Jan. Redan 1925 drömde biskopen under det pågåpende ekumensika världsmötet om att ekumeniken skulle utsträckas också till ”främmande religionerna”. Vid Världskurkomöet 1968 var han officiell observatör: 

”På kvällarna fann man honom ofta bland de informella grupperingar av ungdomar som mer rakt på sak gick på kyrkans och världens problem – ofta med gripande inslag av unga delegater från U-länderna. Jag var själv med en kväll och lyssnade på en ung sydamerikansk teolog som tog upp den då oerhört brännande frågan om en präst inte måste ta till vapen när han ser människor hindras i utövandet av sina fundamentala mänskliga rättigheter, ser dem kastas i fängelse, ser dem försvinan för alltid. Kan inte vår sklydighet att inripa, att bryta detta system även tilhöra det som Mästaerne talade om när han Han sade: - Vad helst I haven gjort den minste av mina bröder, det haven I gjort mej. Han skulle samma kväll återvända till sitt oroliga hemland – och de unga studenterna kunde knappast hålla gråten tilbaka. Sigfrid sa till mej efteråt: - Jag kände att liakfullt som jag måste välsigna vår Jan när han vapenvägrar, så måste jag också välsigna Juan när han gör vad hans samvete kräver!”

Vid avslutningsgudstjänsten demonstrerade ungdomar med plakat. Inne i själva domkyrkan bars budskapet fram mellan stolsraderna. I täten höjs över församlingen orden ”Churches work for elimination of racism in institutions” och ”The longing for a just society is causing revolutions all over the world.” Ett omfattande uppsving sker inom kristna kretsar för solidaritet och samhällsförändring. Kristna studentrörelsen i Sverige får snart 4.000 medlemmar.

21 augusti invaderade Sovjetunionen och Warzawapakten Tjeckoslovakien. Den förändringens vind som rådde under Pragvårens framdriven av tjeckoslovakiska kommunister skulle krossas. En protestdemonstration ordnades omedelbart på Sergels torg av Socialdemokraterna. Hela centrum fylldes av människor och bilarna kunde inte komma fram. Den Vietnamrörelse som säkerhetspolisen oroade sig för gick i Moskvas ledband eftersom det fanns kommunister i både den mer aktivistiska FNL-rörelsen och den mer etablerade SKfV visade sig inte vara positiva till Sovjets politik. Tvärtom tog SKfV avstånd från ockupationen och bland FNL-rörelsens kommunister var de flesta mer kinavänliga och snarare kritiska till det mesta Moskva gjorde än positiva. Fördömandet av ockupationen var vida spridd. 

En inte tilltänkt sidoeffekt för demokratin i Sverige blev att demonstrationsfriheten upprättades. Socialdemokratiska partiet hade glömt lämna in demonstrationsansökan. Att protesterna i högsta grad blockerade trafiken var otvivelaktigt och alltså kunde lagens skäl för att inskränka demonstrationer sägas vara påtagligt aktuella. Efter Tjeckoslovakiendemonstrationen slutade FNL-rörelsen lämna in demonstrationsansökningar. Man meddelande enbart polisen var en demonstration skulle gå så det skulle vara känt men vägrade acceptera polisens myndighet att på förhand inskränka rätten att demonstrera. Det tog några år innan den nya ordningen fick genomslag och i praktiken accepterades av polisen. Länge fortsatte regelbundet påstått eller verkligt ansvariga för FNL-rörelsen demonstrationers böta för att tillstånd saknades. Men till slut accepterades den nya situationen att demonstrationsrätten gäller.

Det skulle bli i Lund som kampen för demokratiska rättigheter nådde sin kulmen 1968 och en ny epok inleddes bort från ytterligare polarisering. Synen på demokrati och yttrandefrihet skulle ta ett stort steg framåt och bli bestående för flera decennier. Polis och rättsväsendets försök till inskränkningar skulle bli alltmer undantag nästan fram till att socialdemokratiska justitieministern Laila Freivalds 1998 utpekade nya aktivistiska rörelser som ledda av folk med enbart kriminella syften och därmed polisen återigen ansåg sig och fick fritt fram att bekämpa demonstrationsrätt, mötes- och yttrandefriheten. 

I Lund hade organiseringen av nya folkrörelser börjat tidigt. Här fanns flera freds- och u-landsgrupper med många aktiva och nyvänsterns starkaste fäste i Sverige. Här hade Zenitgruppen som gav ut nyvänsterns främsta tidskrift Zenit sin bas. Här fanns Studerande för ett demokratisk samhälle, SDS, inspirerade av studentrörelser i Västtyskland och USA med samma namn. Även i äldre vänsterorganisationer som Clarté var den politiska bredden större än på andra håll. Dessutom fanns en stark högerfiende som redan 1963 började infiltrera vänstern vars kartläggning av det kommunistiska hotet skulle hjälpa säkerhetspolisen i kampen mot försvarsfientlig propaganda.

Redan 1965 förekom ett flertal demonstrationer i Lund mot värnplikten. På sommaren 1968 arrangerades demonstrationer mot universitets klasskaraktär i samband med 300-årsjubileet. I slutet av september 1968 hade situationen skärpts. Att inskrivningar pågick samtidigt med 200-årsjubileet för Lunds lasarett då statsministern skulle närvara 26 september gjorde att många planerade demonstrationer och aktioner. 24 september började inskrivningarna. Flygblad med uppmaning att vägra värnplikt delades ut. Efter anmälningar till polisen kunde tre medlemmar i Fredspolitiska föreningen PAX gripas dagen därpå misstänkta för uppvigling. Tidigt på morgonen dagen därpå ockuperade 40 personer inskrivningslokalen som befann sig i Folkets hus. SDS hade utlyst i alla hast ett stormöte till kl 23 kvällen innan. 300 infann sig till mötet för att diskutera och besluta vad man skulle göra åt det som uppfattades som övergrepp på yttrandefriheten. Det fanns delade meningar om Pax’ aktion. Bara en minoritet var pacifister men alla var eniga om att yttrandefriheten måste försvaras och militarismen bekämpas. Till slut sent på natten beslöt man att gå till inskrivningslokalen tidigt nästa morgon för att värna om yttrandefriheten och de värnpliktigas demokratiska rättigheter. Ett 80-tal personer kom dit och fann gården framför lokalen öde. Hälften gick in och mötte inget hinder. De tog plats i inskrivningsnämndens lokal, öppnade ett möte, konstituerade sig som en symbolisk inskrivningsnämnd och började en diskussion om krigsmakten roll i samhället och vägran att göra militärtjänst. Några värnpliktiga fanns i lokalen och snart dök befäl upp men stämningen var lugn. 

När polisen kom gavs order till demonstranterna om att lämna lokalen. Men de satte sig ner och länkade sig fast i varandras armar. Med hjälp av en schäferhund och milt våld mot de passiva demonstranterna kunde lokalen utrymmas. Väl ute samlades demonstranterna med andra på Akademiska föreningen. Vid middagstid återvände 300 demonstranter till Folkets hus fast beslutna att uppträda defensivt och enbart begära att få dela ut information till de inskrivningspliktiga på gården utanför byggnaden. De möttes av en större poliskedja utanför gården. På sin begäran fick de inget svar. Folkmassan blev stående på trottoaren. Efter ett tag började några ge sig tillbaka till Akademiska föreningen när plötsligt polisen gjorde chock med 8 polishästar. Flera skadades av hovar och ridpiskor i den oordning som uppstod efter polisens attack. Fem demonstranter greps och fördes till polishuset. Göran Skytte och en kvinna anhölls misstänkta för våld mot tjänsteman och de andra släpptes. 

Vid ett nytt möte på Akademiska föreningen beslöts att gå till Polishuset och kräva deras frigivande. Polisens informatör var övertygad om att beslutet var att ockupera polishuset. Lundapolisen kallade på förstärkning från Malmö. 700-800 marscherade nu iväg till polishuset. Med megafon och talkörer ställde man sina krav och skickade också en delegation för att framföra dem. Man begärde att polismästaren och länsåklagaren förklarade gripandet av de fem och att de två anhållna släpptes. Länsåklagaren vägrade komma ut och motiverade sig med att ”med lagbrytare förhandlar man icke. Mot dem ingriper man.” För att undvika en ny polischock återvände demonstranterna till AF. Istället för att kräva svar att ordningsmakten valde man nu att kräva svar av de politiska företrädarna. 

På kvällen skulle statsminister Tage Erlander delta i en bankett i Akademiska föreningens festsal på övre våningen. Därmed drog det upp till konfrontation. Demonstranterna krävde att statsministern skulle komma ner till dem på bottenvåningen för att informeras om dagens händelser och ta ställning till myndigheternas handlande enligt en handbok i icke-våld utgiven av Pax. Först vägrade Erlander bestämt. Men när demonstranterna förklarat att om han inte var villig att komma ner, så skulle de kunna tänka sig att komma upp gav han med sig. Villkoret var att talarstolen skulle ställas när utgången. Inför 2 000 församlade studenter ställdes statsministern inför samma krav som länsåklagaren och polismästaren. Han förklarade att han inget kunde göra åt saken. Pressad på hans syn på det åtalade flygbladet medgav han att i hans syn var orden ”vägra döda – vägra värnplikt” ofarliga. Säkerhetstjänstkommissionen avslöjar att med 8 polismän som livvakter kunde Erlander sedan tas ut bakvägen i en situation som uppfattades som hotfull. Rykten spreds om små vänstergrupper som önskade gå betydligt mer kraftfullt tillväga och kidnappa statsministern. Säkerhetstjänstkommissionen undviker dock att fullt ut bekräfta att Erlander verkligen menade att uppmaningen till värnpliktvägran var ofarlig. Men Tage Erlander skildrar händelsen med egna ord i boken Tage Erlander 1960-talet vilket helt bekräftar uppgifterna på denna punkt och i övrigt också tycks samstämma med icke-våldshandboken: 

”Vi satt i Akademiska föreningens stora sal och åt någon slags festmåltid när det kom bud från studenterna att de ville träffa mig. Landshövding Gösta Netzén avrådde bestämt. Han menade att det bara skulle trassla till saken, om jag blandades in. Men jag gick i alla fall ner och fick träffa ungefär ett dussin studenter. Vi satt och pratade en stund, och sedan gick jag upp och fortsatte måltiden. Studenterna som jag mötte klarade inte upp det hela, så det blev fortsatt bråk. Då gick jag ner och mötte ett par tusen studenter, som hade lagt beslag på Akademiska föreningens bottenvåning. Det var rätt så trevligt. Protesten var riktad mot samhället och mot mig som representant för detta förhatliga samhälle. De frågor som riktades till mig gällde främst om jag tyckte det var rätt att lägga beslag på demonstrationsplakaten. Jag svarade att det tyckte jag inte, eftersom plakaten var helt betydelselösa.”

Länsåklagaren reagerade starkt på statsministern uttalande i en tidningsintervju. Men dagen därpå när 80 demonstranter gick ner till inskrivningslokalerna för att dela ut flygblad med samma budskap som tidigare möttes de av en tålmodig poliskommissarie som lugnt antecknade var och en men lämnade dem ifred. Yttrandefriheten hade segrat, ordningsmakten var på reträtt. Åratal av strider med indragningar av flygblad och affischer med budskapet Vägra döda – vägra värnplikt! var över. 500 personer kunde samlas i Lunds konsthall och i en gemensam resolution protestera mot polisens ingrepp i yttrandefriheten och dess brutala framgångssätt. Kulmen var nådd i 1960-talets kamp för demokratiska rättigheter och unga aktivister hade drivit saken till sin spets vilket statsministern avslutade med att ge de som protesterat rätt.

Konfrontationerna slutade inte men de mattades av. FNL-demonstranterna fortsatte ropa ”Tage och Geijer, Lyndons lakejer!” som knappast särskilt rättfärdigt utpekade både statsministern och LO:s ordförande som springpojkar åt USA:s president. Men Sverige på 1960-talet gick inte den västtyska vägen. Grunden hade lagts för att undvika våldseskalering gentemot nya folkrörelser. Yttrandefriheten och rätten att demonstrera var säkrad även i sådana frågor där statens våldsmonopol ifrågasattes. Ordningsmaktens godtyckliga inskränkningar sattes åt sidan. Därmed låg marken öppen också för utvidgning av demokratin i många andra samhällsfrågor än rätten att säga vägra värnplikt och demonstrera i utrikespolitiska frågor.

29. Kampen för demokratiska rättigheter i Danmark 1967 – 69

I Danmark var det polisen som valde att gå till konfrontation med demonstranterna och inskränka demonstrationsrätten, inte som i Sverige demonstranterna som gick till konfrontation för att försvara den. Den danska demonstrationsrätten gällde bara så att demonstranterna kunde ta sig till demonstrationen men inte hem igen. Tusentals och åter tusentals hade samlats framför amerikanska ambassaden i protest mot Vietnamkriget, den 27 april 1968 organiserad av Vietnamkommittéerna i Köpenhamn. Kort efter att den siste talaren sagt sitt och tiotusentals människor fortfarande var sammanpressade framför ambassaden och inte hunnit därifrån trängde sex polisavdelningar fram i en kil för att splittra demonstrationen och dela den i två delar. De mötte inget motstånd och fick inga föremål kastade på sig från demonstranterna men några av polisavdelningarna började slå med batongerna, andra använde dem inte. Det började utbryta panik bland några av demonstranterna. 

När polisen nått andra sidan av platsen och började driva den splittrade folkmassan därifrån mot norr och söder hamnade en grupp kvar i mitten mellan poliskedjorna. Denna grupp med några hundra personer ville undvika våldsupptrappning och satte sig avvaktande ned på gatan. Två polisavdelningar sändes fram som omringade sit-inaktionen som inte ville gå därifrån då det i alla riktningarna pågick kamp mellan polis och demonstranter som drevs bort. Polisen började sparka och slå med batongerna på de sittandes ben, armar och ryggar. När misshandeln hade pågått en stund både mot de sittande och de som polisen fått att stå upp började några av demonstranterna att sparka tillbaka. 

Samtidigt förekom flera andra enskilda händelser mellan den splittrade folkmassan och polisen på olika håll. Allt fler blev gripna, kedjades fast i ambassadens staket eller skickades till polisstationer. Den största gruppen gick mot norr där polisens inhyrda bussar körde in i demonstrationsleden vilket ytterligare ökade kaoset. Efter en halvtimme när hela området framför ambassaden var röjt fortsatte polisen att jaga demonstranter in på sidogator och i en närliggande park. Det förekom fortfarande våldsamma episoder och gripanden med civilklädd polis, alla med Vietnammärke på rockuppslaget i en avgörande roll. Polisen fortsatte även långt efteråt att trakassera personer i olika delar av staden. Även personer som inte varit med i demonstrationen överfölls av poliser som slog dem med batongerna även vid 9-tiden. Först framåt midnatt hade polisoperationen avslutats. 

Motivet för ingripandet mot demonstranterna hävdade insatschefen Dahl-Jensen som ledde operationen inne på polishuset i en intervju 29 april var att ”Der var ingen fredelige mennesker i demonstrationen. Fredelige og ordentlige mennesker går hjem, når mødet er ferdigt.” I rätten uppgav ett polisvittne att folk hade börjat lämna demonstrationen efter att demonstrationen avslutats men tumult uppstod vid ambassaden vilket stannade upp upplösningen där. Polisen hade alltså själva lyckats skapa en konfrontation vilket skapade förvirring och hindrande den upplösning man påstod sig vara intresserad av. Polisens agerande var påtagligt kontraproduktivt. Redaktionschefen för nyhetsbyrån AP hävdade som flera andra vittnen att ”,…Såvel, da kilen rykkede frem, som da kæderne her efter trængte mengden tilbake, var der ikke mulighed for alle til at komme væk hurtig nok. Det drejede sig blandt andet om kvinder og personer med barnevogne…” Många skadades i det våldsamma angreppet från polisen av batonger, sparkar i skrevet och på andra delar av kroppen och knytnävsslag. En student vittnade:

”foran sig så han en ung kvinde med barnevogn. Hun blev presset over mod husmuren og kunne ikke komme videre på grund av cykler langs husmuren. Vidnet så to politibetjenter nærme seg og tildele flere egentlige knippelslag overfor skulderpartiet. Begge betjente slog. Hun bæjede sig in over barnevognen. Barnevognen væltede, og et barn faldt ut. Kvinden græd vildt og hysterisk. Vidnet sagde, at hun skulle løbe med barnevognen. Han samlede barnet op. Det havde en skramme i ansigtet. Han løb efter hende. To betjenter nærmede sig ham fra siden. Han fik to slag på højre skulder. Han vænte sig om, viste betjenerne, at han havde et barn og råbte også dette. Barnet klynkede. En av betjentene, som ikke kunne undgå at se, at han bar et lille barn, gav ham et slag foran over venstre skulder. Vidnet afleverede barnet til dets moder i nærheden av Østre Anlæg. Det var mange mennesker omkring barnevogne, da kvinden blev slået og barnevognen væltede…”

Polisen stormade fram i något som närmast kan beskrivas som en våldsorgie enligt ett överväldigande antal vittnen både bland demonstranter och åskådare, däribland en nämndeman vid tingsrätten. Flera barnvagnar välte under polisens framfart och de som sökte avvärja att barnen råkade illa ut slogs ner av polisen. ”En trækvogn med to børn blev væltet omkuld, og børnene faldt ud. Vidnet og en del andre forsøgte at beskytte børnene. En kvinde henvendte sig til en betjent, der imidlertid gav hænde en knæspark i hoften.” Två synligt gravida kvinnor attackerades, den ena för att hon blev förskräckt över att polisen slog ner hennes amerikanske man när de väntade på vänner utan att ha med demonstrationen att göra, den andra en journalist som sökte undvika tumultet men tvingades med uppvriden arm på ryggen och knuff bort från sin skyddade plats med beskedet att polisen ”ville skide på presskortet”. En annan kvinna släpades ut ur sin bil och fick flera gånger huvudet intryckt av bildörren med en polismans högra hand medan han med den andra höll fast hennes huvud. Flyende demonstranter slogs ner bakifrån, de släpades fram ur buskage, trycktes mot marken och fick motta batongslag och knytnävsslag. Ingen kunde vara säker på att gå fri. Även en polis kunde intyga att polisen var våldsam, han fick två batongslag i huvudet bakifrån när han var förklädd i demonstrationen, började blöda och fick tas in till sjukhuset. 

Den stora polisoperationen var väl förberedd med 624 poliser utkommenderade i uniform. Försvarsadvokat Carl Madsen såg den som en övning i gatukamp och undantagstillstånd gentemot danska medborgarna i USA och högerns tjänst. Demonstrationen hade börjat på Christianborgs slottsplats klockan 15.00 i lugn och ro med ungefär 10.000 deltagare till Blågårds plads. Utanför programmet fick här den tyska studenten Sibylle Plogstedt ordet som kom från Berlin där studentledaren Rudi Dutsche just blivit skjuten med men för livet. Detta i en stad där Springerpressen hetsade mot Vietnamdemonstranter och uppmanade medborgare att ta lagen i egna händer. Hon uppmanade till att ”ramme det imperialistiske fundament” och vidare ”I kan opnå dette … hvis I idag stormer og belejrer den amerikanske ambassade”. Talet väckte begeistring hos en del men demonstrationsledningen tog omedelbart skarpt avstånd. Därefter när det blivit lugnt tågade demonstrationen vidare. Många fler slöt upp när demonstrationen och marscherade upp framför ambassaden utan problem klockan 17.00. Här väntade 48 poliser i en kedja för att skydda byggnaden. Polisledningen hade resten av polisen beredda på olika förläggningar i närheten som avvaktade order från insatschefen Dahl-Jensen. 

Nytt för dagen var 30 civilklädda poliser som beblandat sig med demonstranterna och som hade direkt order, inte bara att ”se og melde”, utan också att delta aktivt i demonstrationen. Det sista gjorde de med viss iver, skrikandes okvädingsord mot sina poliskollegor som ”Dumme strissere” eller bara ett hånfullt ”Øv-Øv”. Med FNL-märke på rockuppslaget och tjänstepistol och batong under knapphålet hade de dragit ut i strid. Däremot hade de slutat se och anmäla, åtminstone sådan information som kan föra till att både lag och ordning upprätthålls. Åtminstone om man ska tro polisen. Tre poliskommissarier uppger oberoende av varandra att de inte fått någon upplysning om att demonstrationsledningen tagit avstånd från uppmaningen om att storma ambassaden. Istället har information gått ut till avdelningschefer om ”att man ville storme ambassaden.” Insatschefen Dahl-Jensen uppger att han fått den riktiga informationen men avger sedan tre olika förklaringar i rätten av hur han hanterat denna information. 

I sin första redogörelse för händelsen i rätten hävdar Dahl-Jensen att det inkom upplysningar om demonstrationsledningens avståndstagande från provokationer mot ambassaden till kommandeocentralen 10-15 minuter efter att den tyska kvinnan uppmanat till stormning. I sin andra vittnesförklaring har Dahl-Jensen kommit på andra tankar när det står klart att bevis som visar att meddelandet inte gått vidare kommer att avkrävas. Nu säger Dahl-Jensen att han först 29 april får veta att demonstrationsledningen tagit avstånd från tyskans provokation genom en lapp på sitt skrivbord skrivet av en okänd. Lappen hade Dahl-Jensen klippt itu  och införde sen i sin rapport till polisdirektören. I nästa version hade informationen kommit muntligt, fortfarande från en källa han inte kunde uppge. Nästa gång saken kommer upp i rätten har polischefen ändrat sig ytterligare en gång. Åklagaren måste meddela rätten att rapporten från 29 april till polisdirektören inte kunde hittas och till slut att rapporten aldrig existerat. Om den hade funnits som Dahl-Jensen ingående beskrivet den i rätten hade det blivit en skandal för justitieministern som informerat folketinget utifrån de upplysningar han fått från polisen där han bara talat om tyskans provokativa utalanden men in demonstrationsledningens avståndstagande som Dahl-Jensen påstår att han informerade polisdirektören om 29 april. I sin tredje förklaring inför rätten om händelsen säger Dahl-Jensen att någon rapport aldrig gjordes den 29 april men ett utkast till den skrivelse som polisdirektören sänder till justitieministern dagen därpå, en skrivelse som dock inte innehöll det som Dahl-Jensen tidigare påstått den skulle innehålla om demonstrationsledningens avståndstagande. Nu var justitieministern räddad och hade inte fört folketinget bakom ljuset. 

Justitieministern refererar i sitt brev till Madsen polisdirektörens syn på saken.  att ”Selv om sådan melding var indløbet til politiledelsen, er det ikke sikkert, at man ville have tillagt den en sådan betydning, at den burde videregives til den stedlige leder ved ambassaden, og selv om sådan videregivelse virkelig havde fundet sted ville det været uden nogen som helst betydning for det videre hændelseforløb, eftersom udviklingen på stedet klart viste, at demonstrationsledelsen hverken havde vilje eller evne til at styre de aggressive demonstranter, ..” Polisattacken som skedde efter att det blivit lugnt framför ambassaden av polis som fått den stympade upplysningen att stormning skulle ske ses av justitieministern som ointressant att motverka genom korrekt information om demonstrationsledningens avståndstagande. Hos varken polisen eller regeringen tycks någon finnas som längre söker upprätthålla ordningen grundad på saklig information om vad som sker utan istället väljs ett skevt urval som maximalt skadar möjligheten att hålla ordning och stödjer maximal provokation. 

Framför ambassaden får detta farliga följder. Strax innan klockan 18 rullar en trehjulig lastcykel upp framför demonstrationen. Snart kommer polisen att hävda att det var ”ingen fredelige mennesker i demonstrationen” och tycks tro på sina egna hemliga uppgifter om en påstådd planerad stormning av ambassaden hade inletts. Lådan på cykeln var fylld med äpplen som en grupp ungdomar börjar kasta mot ambassaden. En del demonstranter följer efter och kastar äpplen, konservburkar och liknande mot ambassaden. Sex polisavdelningar marscherar upp framför ambassaden vilket skapar viss oro. Vilka som kastar föremålen har aldrig blivit klarlagt. Ett krav på klargörande om de civilklädda poliserna var inblandade avvisas i den påföljande rättegången. 

När demonstrationen avslutas har kastandet upphört. Strax därefter startar poliskravallerna när batongslagen börjar vina urskiljningslöst mot människor och polisavdelningarna beordras skära in och splittra folkmassan. Ett övervåld som fortsätter under lång tid, även mot spridda rester och tillfälliga åskådare under minst tre timmar. 

Bråk hade förekommit flera gånger tidigare under Vietnamprotester vid amerikanska ambassaden men aldrig i så stor skala. 50 personer blev gripna. Det skulle dröja tills det att det blev rättegångar mot de 10 demonstranter som påstods ha gjort våldsamt motstånd när de greps av polisen. Om slaget vid ambassaden skulle kunna leda till en demokratisering av samhället som skett i Sverige var ännu inte klart. 

Utvecklingen låg före i Danmark när det gäller att ge ungdomar mer makt i samhället. En demokratisering drevs fram av samtidiga protester som både var politiska och inriktade på livsstil. En av de mäktigaste var lärlingsrörelsen som startade massmobiliseringar 1966. I Köpenhamn demonstrerar i början av december 5.000 och i Århus 4.000 lärlingar en vecka senare för bättre villkor. Snart hade protesterna spridit sig också bland andra ungdomar i utbildning och fackföreningsrörelsen, bland skolelever, studenter och unga arbetare. Under åren 1966 till 1970 utvecklas en rörelse som demokratiserar Danmarks utbildningsväsende och de ungas inflytande i arbetslivet. I Faglig Ungdom knuten till LO leder radikaliseringen av lärlingarna till att en kommunist blir ordförande 1967 och villkoren för arbetarklassens ungdomar förbättras snabbt uppbackad av målmedvetna aktioner. 1967 avskaffas agan i skolan och möjligheten att censurera skoltidningar. 1968 demonstrerar 5.000 skolelever för fortsatt rätt till gratis semesterbiljet på DSB och senare för lördagsledigt från skolan, något som genomförs 1970. Unga pedagoger ställer sig på elevernas sida och vill demokratisera skolan. 1969 blir deras handbok Den lille røde bog for skoleelver årets stora säljsuccé. I pressen har falska förhandsrykten påstått att boken förordar att eleven ska förföra läraren om man inte är nöjd med undervisningen. De anti-auktoritära strömningarna var mycket starka bland danska ungdomar.

På universiteten får protesterna särskilt stor styrka. ….

När det gäller mer vidare demokratiska frågor som demonstrationsrätt, yttrandefrihet och repression mot nya folkrörelser stöter man på större problem som eskalerar och förblir olösta. Det fanns en tradition i Danmark av att staten anlitade högersinnade privata grupperingar för att genomföra underättelseuppdrag som de själva inte hade laglig rätt att genomföra eller att statliga myndighetspersoner själva startade dessa privata initiativ, ofta i hemlighet för ansvariga ministrar och under många decennier okänt eller förnekat för allmänheten. 

Frågorna om politisk övervakning av oppositionella var en känslig fråga i Danmark efter erfarenheterna under andra världskriget. Redan några dagar efter nazisternas maktövertagande i Tyskland 1933 erbjuder Köpenhamns polischef tysk polis samarbete om förföljelse av kommunister. En avdelning inom danska polisen ägnade sig sedan åt att registrera vad som avdelningschefen kallade ett ”giftigt Fremmedelegeme” i brev till landets alla polisstationer. Kommunister vare sig de var inhemska eller tyska politiska flyktingar skulle hållas under kontroll. Det kostade många av dem livet eftersom danska säkerhetspolisen lämnade över registren på obekväma medborgare till Gestapo redan under ockupationens första sommar 1940. Polisen jagade med få undantag villigt tyska politiska flyktingar, samlade ihop dem i ett läger och övergav dem till tysk tortyr och avrättning. Istället för att destruera de politiska kartoteken som polisen i Frankrike gjorde efter den tyska ockupationen utvidgade danska polisens registeringen under hösten 1940 innan DKP blir förbjudet. Redan fanns upplysningar om alla abbonenter på kommunistiska och nazistiska tidningar, nu krävde rikspolischefen också upplysningar från alla polisdistrikt om, ”hvem der i sidste 20 Aar har været paa kommunistiska Opstillingslister till Folketings-, Landstings- og Kommunevalg.” Danska staten gör sig redo för att kunna levrera sina medborgare till den tyska ockupationsmakten. Ett fåtal polismästare vägrar genomföra ordern. 

När Tyskland invaderade Sovjetunionen 1941 satte med något enstaka undantag polischefer i hela landet igång gripanden av inhemska kommunister och andra obekväma element inklusive tre folketingsledamöter i DKP mot gällande lagstiftning. De sattes i interneringsläger så att de kunde hållas under kontroll och inte rädda sig från vad ockupationsmakten önskade göra med dem. Statsministern uppmanade till angiveri mot motståndskämpar som med sabotage börjat söka hindra den tyska ockupationen. I augusti 1943 överlämnade danska regeringen 150 av fångarna till tyska koncentrationsläger där de mördades eller fick skador för livet. 

Efter kriget hade säkerhetspolisen agerande väckt så mycket kritik att den hade svårt att snabbt återuppta sin verksamhet riktad mot kommunister. Lättare var det för den militära underättelsetjänsten som under denna tid var uppdelad i varsin för armén och marinen. För militären var det nationella det viktigaste och man hade inte som säkerhetspolisen svårighet att se vem som var fienden vid Tyskland angrepp. Stora delar av arméns underrättelsearkiv förstördes och marinen sprängde på eget initiativ utan godkännande av regeringen flottan för att den inte skulle falla i tyskarnas händer. 

Det blev Nordentoft och Mørch som var ledare för militärens underrättelseverksamhet som på eget initiativ upprättade ett avtal med USA. De hade flytt Danmark under kriget och med Stockholm som bas upprättat den effektiva underrättelsefirman ”Nielsen & Möller” i samverkan med det borgerligt nationella motståndet inne Danmark och goda kontakter med de allierade. Med färska erfarenheter från kriget då det var nödvändigt att ta egna initiativ mot regeringen som samarbetade med tyskarna förekom detta som nödvändigt eftersom man varken var säker på ekonomiskt eller politiskt stöd från regeringen. Särskilt örlogskaptenen Mørch värderar snabbt den officiella danska politiken som felaktig efter kriget och tror inte på någon brobyggande roll för Danmark eller Norden mellan väst och öst. Han satsar på konfrontation och att Danmark ska tillhöra väst, och vill varken vänta på regeringen, folketinget eller befolkningens syn på saken. De två militära underrättelsecheferna startar i januari förhandlingar med OSS, föregångaren till CIA och i november samma år sköts de av Mørch ensam i Washington. I avtalet bakom ryggen på regeringen fastslås att amerikarna levererar avlyssningsutrustning och att OSS får stöd att upprätta en underrättelseverksamhet i Danmark. Det fastslås också att de två ländernas underrättelseväsen ska samarbeta och att materialet som insamlas genom radioavlyssning ska överlämnas till amerikanarna för det gemensammas bästa samt att USAska få upplysningar rörande atomfysik och ”angående russisk og kommunistisk aktivitet og personel”. Avtalet leder till en del tolkningstvister när amerikanarna går längre än vad deras danska kollegor tänkt sig, startar sin hemliga verksamhet i Danmark utan att informera danskarna och hävdar att de uppfattat det som att det hela skedde med regeringens stöd. Men då har saken redan gått för långt och inget går att ändra längre. 

När väl verksamheten byggts upp och pågick med amerikansk hjälp meddelades hösten 1947 den nytillträde socialdemokratiska försvarsministern. Året därpå i samband med påsken blir finanisieringsfrågan akut och förmodligen också legitimeringsproblemet. Mørch uppvaktar försvarsministern igen mitt under en säkerhetspolitisk kris utlöst av förtroliga upplysningar från amerikanska myndigheter om en snar förestående sovjetisk invasion av Danmark. Detta i ett läge där socialdemokraterna och andra som varit inställda på en nordisk försvarsunion ska övertygas om att ansluta sig till NATO. I denna situation passade det med en begäran om medel för en radioavlyssingscentral i en i hemlighet för regeringen redaan igångsatt underrättelseverksamhet. 

Oro fanns i Danmark mot bakgrund av erfarenheterna under ockupationen både bland kommunister men också andra motståndsfolk. Det ledde till debatt i pressen1947 där polisen först förnekade påståenden om att det fortfarande fördes register över kommunister och andra oppositionella. I folketinget deklarerade justitieministern att det i fortsättningen inte ska registeras enbart på grund av laglig politisk verksamhet. 1948 återupptas polisens befogenheter att utöva underrättelseverksamhet mot den egna befolkningen och PET, Politiets Efterretningstejneste, upprättas. Det blir konkurrens med militärens underrättelsetjänster som 1950 slås samman till FET, Forsvarets Efterretningstjeneste som ska ägna sig åt militära upplysningar men också godkänna militär personal säkerhetsmässigt vilket leder till fortsatta gränsdragningsproblem. I en hemlig instruktion från 1950 till de reorganiserade underrättelsetjänsterna tar man avstånd från 1947 års instruktioner från justitieministern genom att hävda att dessa ”stive regler … har været hæmmende for et effektivt efterretningsarbejde.” och vidare att politisk registrering är ”absolut nødvendig til bekæmpelse af 5. kolonnevirksomhed og yderliggående politisk infiltration i officielle instituioner m.v.” 1952 återuppstår debatten i folketinget och den nye justitieministern förnekar att det företas registrering av personer blott på grund av deras politiska övertygelse och hänvisar till sin föregångares uttalande 1947. I den efterföljande debatten blir det mer oklart, också senare när en medlem i Kvindernes Internationale Liga for Fred og Frihet kräver svar om varför polisen undersöker tryckeriet där föreningens tidning trycks och avlyssnar deras möten.

Medan justitieministrarna utfärdar löften och instruktioner fortsätter politisk registrering av närmare 400.000 danska medborgare. Dessutom verkar en hemlig privat underrättelseorganisation kallad ”Firmaet” som genomför den avlyssning och annan verksamhet som den officiella underrättelsetjänsten inte kan genomföra på egen hand utan överlåter åt den privata firman som man samarbetar med. ”Firmaet” har som grund samma avtal som Försvarets avlyssingscentral FCR bygger på mellan militära underrättelsetjänsten och amerikanska underrättelseväsendet. Ledaren är Arne Sejr som i en rapport meddelar sina framgångar under 1950-talet: ”Det var en Firma-Operation, de for et Par Aaar tilbage fik KFUM til at fjerna sin meget neutralistiske Sekretæer, Pastor Orla Møller.” Man påstod sig upprätthålla ”en stærk kontrollerende indflydelse” över föreningar som den kristna organisationen Unge Hjem med 120.000 medlemmar, konservative Studenter, Liberale Studenter och närstående organisationer som var ”frontavsnit” innanför den stora ”Hovedfront”. Verksamheten var uppdelad i tre grenar, Firmaet som genomförde underrättelseverksamhet och infiltration, fasaden utåt som bestod av foreningen Frihed og Folkestyre och en mindre belyst ”vilande” organisation som först skulle träda i funktion vid en sovjetisk invasion. Frihed og Folkestyre fick stöd av ledande danska företrädare för näringslivet som Arbejdsgiverforeningen, Industrirådet, Carlsberg, Tuborg och Danfoss. Dess uppgift var psykologisk krigföring genom distribution av antikommunsitsik propaganda, antikommunistisk skolning av ledare i viktiga organisationer och utträngning av kommunister från ledande poster. CIA är involverade i avtalet med danska underrättelsetjänsten om upprättande av Firmaet och CIA chefen Colby uppger senare att han reser runt i Norden under 1950-talet för att upprätta vapendepåer och hemliga stay-behind grupper som skulle stå emot en sovjetisk invasion ”bak om ryggen på, men ändå i samförstånd med den officiella underrättelsetjänsten.” 

Men det är Firmaets så kallade svarta operationer och personregistrering som är till störst omedelbar nytta för underrättelsetjänsten och statsbärande grupper i det danska samhället. Enligt Sejrs rapporter har man en ”biografisk avdeling” som kartlägger ”hvem der er vore betydende Modstandere, hvor de bor og arbejder, hvilke Organisationer de er medlem av, hvilke partimæssige Opgaver de har, og hvordan deres inbyrdes Relationer er.” Den konservative Wilhelm Christmas-Møller som en gång arbetade för firman skriver i en bok om saken att:

”Så længe Firmaet eksistererede i den officielle E-organisations tjeneste, kunne de ansvarlige ministre uden at komme i strid med deres samvittighed udstede højtidlige erklæringer om, at landets E-tjenester ikke foretog registrering af lovlige politisk virksomhjed. Den slags tog Arne Sjers organisation sig nemlig af.”

Firmaet drog sig inte för att avlyssna folketingsmedlemmar i deras privata bostäder. Tillsammans med den ledande socialdemokraten Kjeld Olesen genomför Firmaet en operation riktad mot två DKP folketingsledamöter 1958. Avskrifterna används effektivt enligt Sejr: ”Gennem de sorte Operationer  har vi skabt Splid og Uenighed i det danske Kommunistparti og derigennem været en af de viktigiste Aarsager til, at det danske Kommunistparti er sprængt i to Dele.” Materialet spreds till pressen som använde det flitigt, särskilt tidningen Information. När saken blev känd för FET:s chef 1962 uppstod en stor intern strid som slutade med en hemlig uppgörelse med den socialdemokratiska regeringen. Mörch fick ta på sig hela ansvaret för operationen och att den varit laglig. Han hade inte känt till operationen från början som ingick i vad som kallades ”det samlede psykologiske forsvar” men skulle ha fått kunskap om avlyssningen efter en period och då inte avbrutit den vilket nu påstods göra honom ansvarig. Enligt uppgörelsen fastställdes nu i efterhand att Arne Sejrs informationstjänst var ”legaliseret, aftalt med og godkendt af ledende politikere”. Detta ser Christmas-Møller som ett tecken på socialdemokratins medansvar. Avtalet som gjorts utan den borgerliga regeringens godkännande påstås nu vara gjort med ledande politikers godkännande som alltså stod utanför regeringen och knappast kan vara andra än socialdemokrater. Dessa hade samtidigt som militären byggt upp en egen underrättelsetjänst riktad mot kommunister direkt efter andra världskriget.

I samband med avspänningen mot mitten av 1960-talet av det kalla kriget och en tilltagande liberalisering fick tidskriften Politisk revy igång en omfattande debatt om politisk åsiktsregistrering av hundratusentals medborgare. I folketinget uppstod debatter men saken lugnades ner genom att tillsätta ett kontrollorgan bestående av fyra personer. PET hade enligt justitieministern full parlamentarisk täckning för vad man gjorde och hävdade att ”det understrekes i instruksen, at registreringen skal indskrænkes till det absolut påkrævede.” Det framstod som märkligt eftersom justitieministern också uppgav att det rörde sig om ett sex-siffrigt antal registrerade personer i underrättelsetjänstens kartotek. 

Inför demonstrationen framför amerikanska ambassaden 27 april 1968 fanns alltså anledning att oroa sig för den danska statens handlande. Visserligen skulle det dröja många år innan samarbetet mellan privata firmor och underrättelsetjänsten avslöjades men tillräckligt många tecken fanns för att man skulle förstå att något inte var rätt. Strax efter att justitieministern försäkrar folketinget om, at ingen registrering sker enbart på grundval av medlemskap i t.ex. Kampagnen Mod Atomvåpen utsätts kampanjnes kontor för ett inbrott och stöld av medlemsregister och liknande. Misstankarna riktas mot Henning jensen och hans organisation Demokratisk Alliance som är misstänkt för samröre med PET och misstänks också de följande åren i samband med inbrott och stöld av medlemslistor hos fredsorganisationer och organisationer på vänsterkanten. Jensen fförhörs om inbrottet men inget åtal väcks. ”Og det forstår man så godt. Den politimand, der afhörte, var en av hans kontaktfolk i PET.” avslöjar Wilhelm Christmas-Møller 30 år senare. 

Justitieministern Knud Thestrup hänvisade i ett brev till försvarsadvokaten Carl Madsén till att Köpenhamns polis ”gennem massmediernes, herunder navnlig pressens, reportage var bekendt med de voldsomme uroligheder i forbindleser med aktivistgruppers demonstrationer, som i månderne januar, februar og marts 1968 hade fundet sted, navnlig i Tyskland og England, blandt andet i forbindelse med Vietnam-demonstrationer. Politidirektøren hade envidere udtalt, at almindeligr erfarenher tilsiger, at sådane begivenheder ’smitter af’ på nabolande”. På så sätt försvarades det stora polisuppbådet som sedan använts för att angripa demonstranter urskiljningslöst. 

Det intressanta med justiteministerns brev är både urvalet av länder som man vill jämföra sig med och vems våld man intresserar sig för. Sverige vars politiska kultur betydligt mer liknar Danmarks än Tyskland hade också haft våldsamma Vietnamdemonstrationer men under våren kommit till en nedtrappning av våldet i.st.f. den tyska upptrappningen. Men det var stormakterna som Danmark ville jämföra sig med, inte grannlandet Sverige. Polischefens påstående att demonstrationsförlopp ”smittar av” på grannländer finns anledning att kritiskt granska. Det svenska förloppet visar snarare på motsatsen att det mycket väl går att gå emot en internationell trend och verka för våldsnedtrappning. Danmark valde en annan linje byggd på en märklig asymmetri. Våldsupptrappning tillskrivs ensidigt den ena parten, ”aktivistgrupper”, som dessutom förutsätts smitta av sina metoder på varandra internationellt. Vilken överföring av metoder som sker från polisens och den etablerade politiska kulturens sida internationellt osynliggörs däremot helt och hållet. Staten gör sig på så sätt helt ansvarslös utan någon annan möjlighet att påverka förloppet än att försvara sig mot ett våld som aktivistgrupper utövar. Den svenska metoden att det politiska systemet öppnar sig för aktivistgruppernas politiska budskap, vänder sig mot våldsamma former för protester och samtidigt påpekar vikten av att polisen inte uppträder våldseskalerande samt att högerextremismens våld är det allvarligaste hotet blir i Danmark en icke-existerande möjlighet för en stat som gör sig demokratiskt ansvarslös. 

Istället är det Tyskland som blir föredömet. Här är den politiska kulturen rakt motsatt den nordiska på viktiga punkter. Politisk opposition har kriminaliserats genom förbud mot kommunistpartiet åtföljt av att ungkommunister dödats i Västtyskland när de protesterat mot återupprustningen. Medan opinionen radikaliserades i sluet av 1960-talet gick socialdemokraterna åt höger och något parlamentariskt alternativ till vänster om dem fanns inte. Det politiska systemet byggde på omfattande repression istället för att ge en röst åt systemkritisk opposition. 

När protesterna ökade på universiteten utvidgades repressionen. Studenter som deltog i aktioner för yttrandefriheten avstängdes. Rikspressen stod starkt på repressionens sida och var till 60 procent i händerna på den konservative Springer, i Västberlin hela 80 procent. Möjligheterna att nå ut med ett budskap var hårt begränsade. 

När shahen kom på statsbesök till Västberlin 2 juni 1967 öppnade detta för en våldsam polistaktik. Shahen var nära allierad med USA som hade fört honom till makten genom en USA-stödd statskupp mot den nationalistiskt sinnande Mossadeq 1953. Iran var ansvarig för en av världens värsta tortyrregimer. För att undvika protester hade Shahen under statsbesöket inte bara polisen till hjälp utan också inhyrda iranska provokatörer. Den polistaktik som nu kom att användas kallades för att skära i ”leverpastej” för att sedan följas av ”rävjakten”. En demonstration behandlas som leverpastej genom att polisen tränger med våld in genom folkmassan och splittrar den itu som en kniv lätt skär genom leverpastejen. Folkmassan är så stor att den inte kan hinna undan eller blir som i Västberlin hindrad från att ta sig därifrån av polisen som omringat den från alla håll. I Västberlin användes dessutom de av den iranska regimen inhyrda provokatörerna som första anfallsvåg mot demonstranterna som med våld banade väg för polisens kil. När paniken utbryter i demonstrationsleden och alla försöker fly på bästa sätt följer nästa steg i polistaktiken som kallas rävjakten. Nu jagas alla demonstranter man kan komma åt och ges prygel med batong eller vad värre är. Än av de som drabbas under rävjakten i Västberlin är Benny Ohnesorge som bli skjuten till döds av polisen. Först påstås att orsaken är att han varit aggressiv men när det visar sig att han blivit skjuten i ryggen är det inte längre möjligt att framställa offret som orsak till händelsen även om polisen frikänns i en rättegång som kallar skottet i ryggen för nödvärn. Händelsen leder till ökad hets i Springerpressen mot alla demonstranter och desperation bland demonstranterna med ökad våldsupptrappning som följd. Strax före demonstrationen i Köpenhamn skjuts studentledaren Rudi Dutsche ner på öppen gata i Västberlin av en högerextremist och kravaller utbryter i hela Västtyskland. England som justitieministern också hänvisar till valde en helt annan väg. Här gick man inte som i Tyskland till attack mot hela demonstrationer med leverpastej och rävjaktstaktik utan valde att selektivt ingripa mot vad som uppfattades som den mest farliga delen av en massdemonstration som avvikit från de officiella rutten, och dessutom ingripa utan särskilt mycket övervåld. I Tyskland utvecklades efter skotten mot Ohnesorge och Dutsche terrorismen, i England trappades våldet ner.

Danmark valde den tyska vägen och inte den svenska eller engelska. Det kan knappast i första hand påstås bero på demonstranterna. Kasta äpplen på USA-ambassader är knappast något som förekom i andra länder och om det förekom har man inte ansett det vara värt att rapportera om. I Danmark är äppelkastandet för myndigheterna en inledning till stormning av amerikanska ambassaden och skäl till att följa den tyska repressionstaktiken. Det finns anledning att mer se det statliga agerandet som en överföring av våldsbefrämjande metoder från andra länder, dessutom i förstorad skala, än påstå att demonstranterna smittats.

Att många demonstranter påverkades av utvecklingen internationellt och började förlora sin tro på myndigheterna kan inte förmekas. Torben Hviid Nielsen beskriver tidsandan våren 1968 (under hans utveckling i provinsen på familjens försenade väg till huvudstaden):

”Mordet på Luther King blev afslutningen på min pacifisme og på én variant af min idealisme: tiltroen til en vis type hederlighed i det etablerade samfund: Det var mig totalt ligegyldigt, hvem der havde holdt pistolen; det afgørende var, at det var muligt blot at skyde ham om natten, på altanen, i Memphis – og så slippe væk. Hvis Luhter King kunne stoppes på den måden, så var pacifismen for smuk, for blåøjet for denne verden. … Med mordet på Luther King slap jeg osse de sidste loyalitetsbindinger over for det ’etablerede’, jeg gav min skepsis frit løb. Hidtil havde jeg nægtet at tro på de værste afsløringer. Men et system, der ikke gav sine negre borgerrettigheder og som lod sine pacifister skyde, det måtte være bundråddent, umoralsk og skrupelløst. Når idealer kunne trædes på fode på den måde, hva havde det etablerede så egentligen selv af idealer? Så passede det sgu nok osse, at den Vietnam-krig, som Tet-offensiven nu trængte in i medierne, var begyndt allerede under Kennedy. Og at de havde invaderet Cuba og forsøgt at myrde Castro.”  

Men det är svårt att påstå att det finns någon avgörande skillnad i utvecklingen bland unga aktivister i gemen i Sverige och Danmark. Även i Sverige finns samma känsla som hos Hviid Nielsen dessa år när man inte längre upplever det etablerade samhällets understödjande av USA som legitimt och våldet mot de som protesterar som ett bevis för pacifismens omöjlighet. Det är inte så mycket de enskilda människorna som är annorlunda, det är den politiska kulturen hos organisationer inom staten och folkrörelserna. På samma sätt som Vietnamdemonstrationen i december 1967 blir en vattendelare i Sverige blir Vietnamdemonstrationen i april en vattendelare i Danmark där Sverige väljer våldsnedtrappning och demokratisering och Danmark våldsupptrappning och splittring. 

Det som oroade danska demonstranterna och oppositionella folkrörelser var samröret mellan polis och högersinnade grupper inom den egna och den amerikanska staten och det civila samhället. Påverkan från Tyskland var också något man var starkt oroad för i form av kvarvarande antidemokratiska metoder för att krossa politisk opposition från den tiden dansk polis samarbetade med nazisterna. 

Insatschefen Dahl-Jensen var med sin bakgrund som karriärklättrare under nazi-ockupationen genom att slå ned demonstrationer ett framstående exempel. Men det fanns också oro för att myndigheterna byggde upp poliskompanier i hemvärnet som leddes av poliser som Dahl-Jensen. En annan ledande polis på plats framför ammbassaden som chef för den civilklädda enheten var Aabye. Han stod som inbjudare till värvning till poliskompaniet. I inbjudan står bl.a. ”Under en kritisk situation, … vil det blive pålagt politiet at varetage en række særlige opgaver, som f.eks.  … bekæmpelse av 5’ kolonne-enheder ... og andre opgaver, der kræver en feltmessig uddannet , udrustet og organiseret styrke  … i henhold til aftaler forsvarsministeriet og justieministeriet imellem er der derfor overalt i landet oprettet hjemmevärnsk´politikompagnier  .. der yder politiets assistanse i kritiske situationer.” Mot bakgrund av att begreppet 5´kolonn tidigare använts för att motivera politisk registrering av lagligt verksamma personer till vänster och i fredsrörelsen mot offentliga löften om att så inte skulle ske var denna inbjudan oroväckande. Att det också skedde övningar i hur personer skulle anhållas stärkte oron även om poliskompoanierna sades enbart vara till för ett beredskapsläge och inte för fredstida bruk. 

Andra tecken var den högerkupp i Grekland som genomfördes med USA-stöd 1967 och förde en militärjunta till makten. Att USA hade täta kontakter med militären och ordningsmakten i olika länder och försökte utnyttja den för sina syften var många övertygade om i en tid när amerikanarna både på hemmaplan och utomlands genomförde våldsaktioner mot intressen som ansågs vara motståndare till USA. Hur mycket USA hade inflytande i Danmark visste man inte så mycket om men misstankar som senare visade sig mer än berättigade fanns om nära förbindelser särtskilt med politisk underrättelsetjänst. 

Det tydligaste tecknet på en upptrappning av polisens agerande gentemot demonstranter var att civilklädda poliser skulle användas i demonstrationen, fullt beväpnade och  

som tryckt i facsimil i en tidning utgiven av Socialistisk Folkeparti

Den fragmenterade staten är en av dessa faktorer. 

(Ofärdigt stycke)

De danska vietnamdemonstranterna hade alltså en mer sammansatt inhemsk fiende än de svenska. En fiende som var beredd att bekämpa dem med övervåld om den fick chansen, ett övervåld som sedan kunde bortförklaras som en tillfällighet som inte alls hade att göra med den goda danska staten utan enbart berodde på tillfälliga omständigheter och våldsamma demonstranter. Den ena sidan av problemet låg i en stat som styrdes av motstridande intressen vilket resulterade i det godtycke som poliskravallerna framför USA-ambassaden 27 april 1968 var ett uttryck för. Delar av statsapparaten styrdes av privata intressen i allians med USA på ett landsförrädiskt sätt. Den amerikanska modellen för att krossa folkrörelser genom grovt våld från en allians av polisen och privata detektivbolag kombinerat med danska statens ointresse av att göra upp med dess samröre med den nazistiska ockupationsmakten för att krossa demonstrationer och opposition mot tyskarna blandades till en antidemokratisk kultur där de ansvariga ljög och skyllde på varandra. 

Betydligt värre var att denna statliga antidemokratiska våldskultur fick stöd av många etablerade folkrörelser och konkurrerande krafter inom Vietnamröelsen. Vietnamkommittérnas massmobiliseringar mot ockupation av Vietnam utgjorde ett politiskt hot mot andra delar av krigsmotståndet som såg det som farligt att göra upp med imperialismen. En linje som ser konfrontation med ockupanter som farlig, inte minst om den innebär en uppgörelse med den egna statens delaktighet i imperialismens vinster. Likt så många under den tyska ockupationen väljer en passiv humanistiskt linje där den egna passiviteten ses som berömvärd eller realpolitiskt det enda möjliga….

Det var inte bara den danska staten som effektivt understödde vålseskalering genom att alla sköt ansvaret från sig och olika delar av statsapparaten ända upp i regeringen kunde fritt utan offentlig granskning och med hjälp av falska intygelser om att ändringar skett från andra delar av samma statsapparat fortsätta sin våldsbefrämjande och antidemokratiska verksamhet. Den polischef Dahl-Jensen som gjort karriär under tyska ockupation när han krossade anti-nazistiska demonstrationer i den danska regeringens landsförrädiska inbördeskrig mot motståndarna till ockupationen kunde tillsammans med likasinnade fortsätta inbördeskriget, den här gången i nära allians med USA. 

Även bland folkrörelserna understöddes våldseskaleringen effektivt genom splittring. De delar av Vietnamrörelsen som är emot den antiimperialistiska inriktningen utnyttjar situationen för att angripa demonstranter och demonstrationsledning och varnar allmänheten från att delta i framtida demonstrationer. Detta betraktas av många Vietnamkommitteer som att polisens uppgifter tas för givna och en splittring av rörelsen för att försvaga motståndet mot USA-imperialismen och kriget i Vietnam. Pingstmarschen från Holbæk 1968 fick några tusen deltagare vilket var lite för danska förhållanden och förväntat efter kravallerna 27 april.

Istället för att gå till gemensam offensiv mot statens övervåld och ljugandet på folketinget och i regeringen som skyddade den privatiserade högersinnade underrättelseverksamheten och det polisiära våldet riktad mot människor i Danmark valde flera att svika sitt demokratiska ansvar. Man valde att förbli okunniga och acceptera statens offensiv mot folkligt engagemang och istället rikta uppmärksamheten och kritiken mot demonstrationsarrangörerna och demonstranterna. Den våldseskalering som staten och folkrörelser som var etablerade eller försökte bli det snarare underblåste och avpolitiserade än motverkade skulle några hundratal medlemmar i Vietnamkommittérna klara av. Utan att ta sitt ansvar och tillsammans med andra folkrörelser och ta fram fakta om vad som hänt för att på så sätt kunna främja en demokratisk utveckling valde etablerade organisationer publikfrieriet som metod. 

Rättsligt försvarades polisoperationen med att demonstrationen hade förvandlats till ett upplopp i och med att polisen beordrat skingring i megafon. Visserligen erkänner rätten att få eller knappast någon alls hört uppmaningen, ingen av demonstranterna som förhördes i rätten och ingen av flera förhörda underlydande poliser heller utan bara två polischefer på plats hade uppfattat att en poliskollega gjort den uppmaning grundlagen kräver. Men i och med poliskollegornas vittnesmål ansåg rätten att det var rätt att ingripa mot demonstranterna. 

Försvarsadvokaten Carl Madsén gjorde en enastående insats i rätten som samtidigt fullt ut anklagade ansvariga myndigheter för deltagande i en politiskt motiverad repression och samtidigt juridiskt fick åklagarna och domaren på defensiven. Han fick rätt att föra fram inte mindre än 136 vittnen men domaren blev utmattad efter 76 och förbjöd förhör av de sista 60. Ingen var anklagad för att ha kastat föremål på ambassaden utan alla för vad som hänt efter polisens angrepp på folkmassan. Två friades och de straff som till slut utdömdes för de övriga åtta blev mycket låga dagsböter eller hæftesstraff (?). Men kommunisten Madséns skickliga försvar och politiska offensiv mot repressionen blev i hög grad till en enmansföreställning i ett Danmark där folkrörelserna mer intresserade sig för egna poänger och att angripa varandra än gemensamt försvar för demokratiska rättigheter. 

De tecken på demokratisering i repressionsfrågor som fanns kom snart av sig. 30 september 1968 utfärdade den nytillträdda statsministern en regeringsförklaring:

”Regeringen har idag besluttet, at registrering af danske statsborgere ikke længere må finde sted alene på grundlag af lovlig politisk virksomhed. ... Principielt må det erkendes , at en virkosomhed, der holder sig inden for de grænser, der er avstukket av lovgivningen, ikke bør give anledning til registrering av politiet.”

Justitieminstern Thestrup tillfogade at ”hvad der måtte være av registrerte oplysninger av den omtalte art, nu vil blive tilintetgjort.” I pressen och folketinget uttrycks en del skepticism mot att åsiktsregistreringen verkligen upphör och att kartoteken förstörs. Statsminisern bekräftar därför på en förfrågan i folketinget att ”Det kan herefter ikke finde registrering sted på grund af nogen form av legal politisk virksomhed.” Oron för att militären skulle överta polisens åsiktsregistrering tillbakavisades också av försvarsministern Erik Ninn-Hansen: ”Dette er selvfölgelig ikke tilfældet. Forsvaret vil heller ikke i framtiden foretage politisk registrering.” Intrycket gavs att åsiktsregistreringen helt upphört och det enda parti på folketinget, Venstresocialisterne, som fortsatte fråga efter hur underrättelseväsendet skulle följa det nya beslutet hånades av övriga partier. 

I själva verket fortsatte både PET och FET åsiktsregistreringen. Redan i december 1968 utfärdade PET en intern instruktion där registrering av centrala styrelser och Köpenhamnsledningen för DKP, DKU, VS och SUF skulle fortsätta även ”hvis de alene er kendt som medlemmer.” Dessutom förstörde inte PET sina kartotek utan ansåg dem vara arbetskartotek som inte omfattades av den nya regeringsförklaringen och därför kunde behållas. Det centrala registret som skulle förstöras lät PET chefen mikrofilma och överföra till danska ambassaden i Washington. 

Det militära FET kunde också undgå beslutet och utvidga sin verksamhet. FET fortsätter som PET med att registrera personer i arbetskartotek. Men man går också längre. En FET agent upprättar i början av 1969 med godkännande av sina överordnade nära samarbete med vad som senare kom att kallas Hetler-banden. Tillsammans utformar ledaren Hans Hetler och FET agenten instruktioner för en organisation vars namn är ”Komitéen Til Forfatningens Beskyttelse” som ska vara en ”lukket organisation, der har til opgave at infiltrere ekstreme og aktivistiske foreninger m.v.” I instruktionerna ingår bl.a. allmänna regler för under-cover verksamhet, riktlinjer för rapportering och kodade meddelanden för nödsituationer. I ett förord förklarar Hetler syftet med organisationen:

”Da det i 1968 stod klart, at der ville finde en yderst kraftig radikalisering sted til venstre i dansk politik, og da politikerne under pres fra disse smågruppers side endog gennem lovgivningen gjorde det umuligt for de ansvarlige myndigheder at trænge til bunds i og holde øje med dette begyndende uvæsen, besluttede en kreds af ansvarlige borgere, på basis av privat initiativ, at søge dette uvæsen klarlagt i tide, for på denne måde at advare virksomheder og personer, der ville blive udsat for vold og terror. 
Endvidere skulle opplysningene tilgå myndighederne, hvis man fandt dette relevant.”

Vad myndigheterna inte längre kunde göra skulle detta privata initiativ göra åt dem. FET gav Hetler lön och betalade ersättning åt hans agenter som han värvasde genom sina goda kontakter med Demokratisk Alliance och andra högerorganisationer. Hetlerbanden infilterade mängder av lagliga politiska organisationer, avlyssnade Militärnægterforeningens generalforsamling, registrerade 4-5.000 personer i ett eget arkiv som också FET leverade upplysningar till och använde sig av, erbjöd och levererade en personundersökning om den tillträdande försvarsministern till hans formellt underlydande militära underrättelsetjänst och utförde ytterligare 20-30 särskilda beställningsuppdrag åt FET samt genomförde en stöld från DKP:s kontor av en internrapport om de ekonomiska konsekvenserna av ett ja eller nej vid folkomröstningen om EG 1972. 

För att kringgå förbudet mot registrering enbart p.g.a. deras politiska åsikter upprättades ett särskilt formulär om politiska organisationer. I detta formulär infördes vilka de ledande personerna var och på så sätt kunde förbudet ignoreras, det var organisationen som registrerades och inte personerna individuellt även om de fanns med på dessa blanketter utan att vara misstänkta för något brott överhuvudtaget. En jurist förklarade senare att förbudet gällde enbart registrering av personer, inte organisationer.

Effekterna av en fragmenterad statsmakt som godtyckligt kunde starta våldseskalering i stor skala och de publikfriande attackerna från den humanistiska delen och mer etablerade av Vietnamrörelsen mot antiimperialisterna var förödande. Danmark blev aldrig en nation som ställde sig på befrielsekampens sida i tredje världen vilket skedde i övriga nordiska länder. Polisens våldseskalering kunde också vidareutvecklas för att nå en kulmen när över 100 pistolskott sköts mot anti-EU demonstranter efter en folkomröstning 1993 och ren tur gjorde att ingen av det tiotal sårade bland åskådare och demonstranter avled av skotten. Politiskt ledde attacken på antiimperialisterna för det våld som polisens startat till en bestående spricka som har bidragit till att göra Danmark till det land där befolkningen mer än i något annat NATO-land sluter upp bakom bombkrig i Jugoslavien och Irak. 

På ett liknande våldsbefrämjande sätt löstes frågan om hur de ökade konflikterna i samhället allmänt skulle lösas polisiärt och politiskt. Även här fullföljdes en tradition av egoism och klassförräderi bland de danska folkrörelserna. Självförståelsen bland danska folkrörelser är att de bidragit till en sällsynt fredlig utveckling av vad som kallas folkestyre. Inte minst berömmer man sig av en stark självständighet gentemot staten och ser på sig själv som centrala för ett självständigt civilt samhälle uppbyggt av gräsrötter. 

Denna självbild är i långa stycken riktig men samma utveckling som lett till den fredliga utvecklingen har också bestått av kompromisser som fört allvarliga problem med sig som man inte erkänner. Klassförräderiet har varit ett sådant pris som danska folkrörelser gärna betalat för att uppnå fördelar för den egna gruppen. Den vittomtalade folkhögskoletraditionen med Grundtvig i spetsen lyckades inte bara med den lovvärda uppgiften att bygga upp en folkbildning på landsbygden i strid med statens lärdomskola, den gjorde det också på storböndernas premisser och höll andra samhällsklasser i det längsta utanför den frigörelse som folkhögskolorna kunde ha inneburit för alla lägre samhällsklasser. Arbetarrörelsen grundade sin kompromissväg till makten på att överge lantarbetarna. Det gällde att uppnå reformistiska vinster i allians med böndernas parti Venstre på den fredliga vägen till makten och då var det ett billigt pris att avstå från att organisera lantarbetare ansåg man även om de var många i jordbrukarlandet Danmark och förtryckta av de storbönder som socialdemokraterna ville kompromissa med. 

Nu återkom den danska modellen för lösning av samhällsproblem genom att de priviligierade samhällsklassernas ungdomar gavs omfattande stöd för sina protester som studenter och makt över sin undervisning medan andra samhällsklassers ungdomar bemöttes med desto mer våld när de tog strid i bostads- eller andra bredare politiska frågor. Bemötandet av protesterna tudelades. När studenterna demonstrerade för universitetsreformer eller mot underrättelsetjänsten hemliga avslyssningscentral i universitets källare skyndade universitets rektor ut till beskydd. Universitetsreformer genomfördes i rasande takt så Danmark blev världsledande när det gäller att ge studenterna inflytande över undervisningen. Andra ungdomar som saknade bostad och kände sig tvingade att ockupera hus fick ett helt annat bemötande tillsammans med de som valde att gå ut ur studentrollen och protestera mot USA. 

Demokratiseringen i Danmark blev klassmässigt haltande, byggde i repressionsfrågor på falskspel eller publikfrieri från politiker och ämbetsmän som ljög för varandra och var uppfylld av oförlösta konfikter. Det skulle leda till flera kommande våldsamma decennier och att Danmark valde stormakternas imperialistiska sida i världspolitiken med ett kortvarigt undantag under 1980-talet. Inför 1970-talet stod man inte väl rustad demokratiskt.

30. Finsk kamp för demokratiska rättigheter i Bulgarien 1968 och Angola 1969

Medan kampen för demokratiska rättigheter i Sverige och Danmark fördes på hemmaplan i de klassiska frågorna om rätten att yttra sig och demonstrera skedde samma finska kamp i första hand långt ut i vida världen. På gatorna i Bulgarien och i Angolas djungler tog finska delegationer strid för demokratin i våldsamma konfrontationer med maktens män. Frågorna var åtminstone i ena fallet på europeisk jord närmast identiska med den strid för att få yttra sig fritt som var kulmen på 1968 i Sverige med konfrontationerna i Lund eller kampen för att få demonstrera fritt i både Stockholm och Köpenhamn. På afrikansk jord gällde det något än mer grundläggande, kampen för svartas demokratiska rättigheter i en rasistisk världsordning. 

Man kunde förvänta sig att de nya unga folkrörelserna nådde sina största konfrontationer med massdeltagande hemmavid för att utvidga demokratin som i andra länder. Istället både öppnades och stängdes vägar på hemmaplan i Finland för att fortsätta den i början av 1960-talet påbörjade kampen. Det blev på ett närmast globalt plan de finska aktivisterna kunde gå till strid. 

Grunden hade lagts hemma. Alternativrörelsen hade mött mycket kraftigt motstånd, inte minst från en befolkning som uppfattade protesterna mot försvarspolitiken som ett hån mot de stora uppoffringarna i vinterkriget mot det anfallande Sovjetunionen. Kampen för demokratin hade gått mycket ryckigt och annorlunda jämfört med andra nordiska länder. Först av alla i Västeuropa hade kvinnor fått rösträtt 1906 när det ryska tsarstyret över Finland öppnade för mer självstyre. När Sovjetunionen gav Finland friheten 1917 utbröt dock inbördeskrig mellan arbetarorganisationernas röda sida och borgarklassens vita, en kamp där de vita avgick med segern. Efter detta förbjöds fri organisering av arbetarklassens revolutionära politiska intresse och en inhemsk fascism i form av lapporörelsen växte sig delvis stark på 1930-talet. Istället blev arbetarklassens alternativsamhälle desto starkare i form av kooperativa banker, konsumentorganisationer, sportklubbar och annan ekonomisk och ideell verksamhet som täckte in det mesta av livets behov. Detta alternativsamhälle hade en massiv uppslutning bland arbetare och även starka motsvarigheter för bönder och landsbygdsbefolkning. Det ledde till en svagare utvecklad ideologisk organisering som fritt kunde uttrycka sig men med desto starkare förankring i vardagslivet för klassbaserade organisationer. Dessutom en politisk kultur där enighet ses som mycket viktig och uppsplittring i små grupper motverkas. Efter andra världskriget tillkom en bred uppslutning bakom en utrikespolitik anpassad till det geografiska läget som granne med Sovjetunionen och förlorare av anfallskriget mot Sovjetunionen i slutet av andra världskriget. Kommunister fick organisera sig fritt igen men i en politisk kultur där västvärlden var där man visade att man hörde hemma i allt utom utrikespolitiken, fortfarande såren från inbördeskriget var oläkta och Sovjets anfall på Finland 1941 var i färskt minne. 

Dessa krav på enighet med starka minnen av krigets fasor ledde både till svårigheter att få uppslutning bakom nya organisationer och att de som kämpade för en ny politik för solidaritet och fred kunde få stort gensvar hos organisationer med god förankring hos folkmajoriteten och redan existerande radikala organisationer förankrade i arbetarklassen. 

Massuppgörelser där unga aktivister sökte vidga de demokratiska rättigheterna och då tvingades till konfrontationer på gatan med polis eller andra företrädare för makthavarna tog för Finlands del en helt annan väg än i övriga Norden. Visserligen förekom konfrontationer mellan demonstranter och polis i Helsingfors. Den vanligtvis goda relationen mellan unga aktivister och president Kekkonen gällde inte för demonstranter som störde Finlands utrikespolitiska anseende. I samband med shahens besök 1967(?) förekom bråk för första gången i mindre skala, samma europeiska shahbesök som i Berlin förorsakade dödskjutning av demonstranten Ohnesorge. Vid olika demonstrationer i Helsingfors utvecklades en katt och råtta lek mellan polis och aktivister, en match som ofta demonstranterna vann. Aktivisterna var unga och snabba löpare som lätt kunde springa ifrån de genomgående äldre poliskonstaplarna i kvarteren runt amerikanska och andra ambassader som var mål för protesterna. Men allt skedde inom ramen för den finska politiska kulturens strikta tabun mot våld och skadegörelse, det handlade mest om symboliskt bråk och lite handgemäng. 

Den finska aktivismen för utvidgade demokratiska rättigheter fick sitt kanske tydligaste uttryck när 600 finnar gick till storms mot regimens utsända hantlangare, men inte i Finland utan i Bulgarien tidigt i augusti 1968. Det skedde under Världsungdomsfestivalen i Sofia. Efter att Väldsungdomsfestivalen hade hållits i Helsingfors 1962 hade idén varit att hålla den i ett tredje världen land för första gången. Men man hade tvingats till en ändring efter ett regimskifte i Algeriet. Istället hamnade festivalen senare än beräknat efter Finland i Bulgarien. I den nya tidens anda hade unga vänstersinnade aktivister samlats från hela världen. Särskilt de västtyska, tjeckoslovakiska, jugoslaviska och finska ungdomarna men också på många andra håll fanns en stark tendens att göra upp med de som sökte tysta röster i debatten, inte minst auktoritära kommunistpartier. När dessa unga aktivister sökte komma till tals med många andra på festivalen slutade mikrofonerna att fungera. Alla möjliga hinder ställdes ivägen för att stoppa möjligheten att nya aktivister kunde tala fritt till folkmassor. Efter att utan resultat sökt få igenom rätten att yttra sig på festivalen gick ungdomarna ut på gatorna och demonstrerade. Regimen skickade inte bara ut polisen utan sände också efter gruvarbetare som kom till huvudstaden för att lära ungdomarna en läxa. Det blev våldsamma konfrontationer på gatorna där inte minst finnarna gjorde en stor insats. En finsk aktivist betecknar denna händelse som Finlands 1968. Kommunistregimerna blev mycket betänksamma. Inför nästa Världsungdomsfestival i Östberlin 1973 genomfördes en storskalig operation från Stasis och andra myndigheters sida för att på ett effektivt men helst mjukt sätt stävja alla öppna protester så att Sofia inte skulle upprepas. 

Efter hemkomsten från Sofia blev det dags för finska studenter att genomföra en ockupation men inte som i Paris och Stockholm i protest mot universitetspolitiken. Inte heller som i Paris av universitet och hela stadsdelar utan som i Stockholm av den egna studentkåren. I protest mot den egna studentkårens ledning ockuperades studentkårens lokaler i oktober 1968 för att radikalisera studentpolitiken. Det lyckades mycket väl. Snart hade vänstern övertaget i studentpolitiken. Från att 30-40 medlemmar anslutit sig varje år till den radikala studentföreningen anslöt nu tusen personer årligen fram till 1975. Till sitt förfogande hade man Europas rikaste studentkår med fastigheter i hela Helsingfors centrum och andra tillgångar som man fortsatte att låta Finlands f.d. studenter som hamnat i näringslivets topp att sköta efter väl fungerande kapitalistiska principer.  

Starkare uttryck fick de finska aktivisternas agerande internationellt när de på allvar började bygga solidaritet med tredje världen. Med samma ilska över världens orättvisa, militärens elitistiska dumhet och vilja och förmåga att ta eget ansvar som Inge Oscarsson i Sverige ger sig minoritetskommunisten Börje Mattsson in i den globala striden. Fast skillnaden är att medan Oscarsson var ordförande för den marginaliserade organisationen Världsmedborgarna är Börje Mattsson ordförande för FN-förbundets studentförening med kontakter långt in i det etablerade Finland. Skillnaden är också att det sker tio år senare, men då sker det desto kraftfullare. 

Bakgrunden är densamma som när aktivisterna i Världsmedborgarrörelsen 1949 försöker lifta till Gandhis Indien med 250 kronor på fickan och hamnar i Nordafrika eller tar sig till Moskva 1957, bägge gångerna för att knyta direkta egna kontakter med människor och se efter om det är så som etablerad propaganda påstår. Mattsson visste inte så mycket om fakta men reagerade på rika länders attityd mot tredje världen. Den var liknande den han avskydde inom militären. ”Jag tog det mycket personligt p.g.a. mina erfarenheter under min värnplikt. Jag kände att det var något hemskt fel med relationen mellan rika länder och tredje världen.” Det gjorde honom misstänksam mot allmän propaganda som sa att ”befrielserörelserna i verkligheten var en del av kriget lett av Sovjetunionen mot USA”. Mattson säger att han ville veta sanningen. Han ville inte bli lurad av någon sida uppger han i en intervju. Men samtidigt var han en av de hårdföra kommunisterna.

1969 skulle en internationell konferens för FN-förbundens studentföreningar hållas i Uganda. Mattsson och Matti Lohikoski skulle representera Finland på konferensen. De insåg att de skulle bli de första från deras rörelse som skulle åka till Afrika. Tidigare hade studenternas stöd gått via Tricont och andra organisationer som skött kontakterna. Innan studentmötet åkte därför Mattsson och Lohikoski runt i Afrika och träffade Samora Machel, Janet Mondlane och andra ledare för flera befrielserörelser som ANC. Tillbaka i Finland blev det tydligt att nu skulle en reell solidaritetsrörelse med direktkontakt med befrielserörelserna kunna byggas upp. Med 5.000 kronor på fickan från Nordiska Afrika institutet i Uppsala gav sig Mattsson och Lohikoski liftande ner till Afrika igen för att knyta banden än starkare. I Etiopien träffade de Agostinho Neto som var ledare för den angolanska befrielserörelsen MPLA. Tillsammans färdades de med Neto till Zambia och till slut fick finnarna komma in i gerillans hemliga träningsläger. De hade fått tillstånd av Neto att följa gerillan in till befriade och omstridda zoner i Angola för att rapportera till världen om hur det var.

De vandrade med gerillan mer än tusen kilometer under en månad. Hettan var ofta olidlig på dagen mellan 40 och 50 grader, kylan på natten var lika olidlig. På tre veckor fanns inget att äta. Elda kunde man inte då det kunde upptäckas av fienden. Gruppen följdes hela tiden av portugisiskt flyg som sökte bomba gerillan. Med smalfilmskamera dokumenterade finnarna de områden som sades vara under kontroll av portugiser eller den av USA understödda UNITA gerillan. Finnarna bestämde ofta vart gruppen skulle gå utom när gerillan genomförde attacker. På nätterna vandrade gruppen, på dagarna sökte man skydd för portugisiska attacker och hettan under buskarna. Villkoren var hårda. ”Bara två i gerillagruppen på 30 man återvände med oss tillbaka till Zambia. Resten blev antingen skadade eller dödade i strid och portugisiska flygattacker, eller insjuknade eller föll helt enkelt ihop av avmattning. Trots att de var erfarna gerillasoldater, så visade sig vår fysiska grundkondition vara bättre, tydligen p.g.a. den varierade kost vi haft som barn.”

När finnarna kom tillbaka till Zambia hamnade de ur askan i elden. De lämnades av MPLA:s viceordförande i en by där deras bil omringades av den USA-stödda UNITA gerilla och andra i lokalbefolkningen. I bilen hittades kamera, bandspelare och vapen och folkmängden började ropa döda dem, döda dem! När några började skjuta dök i sista stund lokal polis upp och de hade turen att hamna i fängelse. När de till slut lyckas bli fria och ta sig till MPLA-lägret sattes de återigen i en fönsterlös fängelsehåla av viceordföranden. Efter många dagar i mörker släpps de till slut ut när lägerkommendanten tror på deras berättelse efter att viceordföranden lämnat lägret. 

Efteråt avslöjades det att MPLA:s viceordförande var CIA agent och han avrättades senare av gerillan. Under ett besök i Portugal efter revolutionen 1974 träffade Mattsson en officer som sade sig ha haft ansvaret för att med flyg jaga och bomba den gerillagrupp som finnarna gick med. Viceordföranden hade informerat portugisiska regeringen att två sovjetagenter hade gått in i området. Fascistregimen i Portugal hade beordrat att de skulle dödas med syftet att bevisa att gerillarörelsen var i Sovjetunionens händer genom att visa upp liken för den internationella pressen. 

Grunden var lagd för en solidaritetsrörelse i Finland som med kontakter på högsta nivå bland befrielserörelsernas ledare och med en bred allians bakom sig i Finland snabbt kunde bygga ett starkt politiskt stöd. Kampen för att demokratin också ska gälla alla i syd och öst och inte bara vita västeuropéer hade fått ett genombrott i Finland.

31. Norsk kamp för demokratiska rättigheter på skolor, fängelser och mot avlyssningscentraler.

”Vi krever retten til å henge opp veggaviser!” – ”Det er en demokratisk rett” var budskapet följt av ”I Kina kan de … mens vi elever i den norske skolen…”. I den övertäckta gången mellan gymnasiet och högstadiet på Groruddalen skole i Oslos östra förorter hängde Roar Hagen och några andra elever upp en affisch. De var rädda för konsekvenserna. Det var ett medvetet brott mot ett förbud – men när det var tillåtet och vanligt med väggtidningar i kulturrevolutionens Kina som var fattigt, varför skulle det då inte vara tillåtet med yttrandefrihet för elever i skolan i Norge? Andra elever stannade upp och läste budskapet men de samlades inte i grupper för att prata om saken. Året var 1967 och den norska skolan hade gott om regler. Överträdelser ingrep man myndigt in mot. Väggtidningen var ett brott och lärarkollegiet inkallades. Någon försvarade handlingen men rektorn fick som han ville och de skyldiga eleverna stängdes av från skolan i tre dagar. 

Den första reaktionen var för de utstötta att söka sig till Försöksgymnasiet inne i Oslo men där tog skolledningen inte emot dem. En av de radikala försöksgymnasisterna förklarade vikten att vara där folket var och inte klumpa ihop sig på en småborgerlig ö för inbördes beundran isolerad från massorna. ”Hvorfor i helvete gikk han der sjøl da?” undrade de utestängda eleverna och drog sig tillbaka till förorten. 

Tillbaka igen kröntes aktionen med en seger. Det som tidigare varit förbjudet blev nu tillåtet. Väggtidningarna kunde hängas upp på anvisad plats efter att ha fått godkänd stämpel på kontoret. Ett frirum för diskussion hade erövrats oavhängigt från tidningar och organisationer och de som kontrollerade dem. 

Många började vid denna tid ta ett första lite steg med en moralisk upprördhet som grund. Medan motivet var moraliskt fick handlingen konsekvenser. Reaktionerna ledde till fortsatta handlingar. Ungdomar började hitta varandra och utan att det var meningen från början började ett nätverk växa fram. Ett ungdomsuppror började ta form mot en kapitalistiskt marknadsekonomi styrd av fack, näringsliv och regering i samförstånd. En protest mot det bestående samhällets centrala värden, materiell tillväxt och individuell karriär. 

I Bryn-Hellerup, Manglerud, Tveita och Grorud och andra platser i Oslo och runtom i landet, på högskolor och universitet,  genomfördes elevstrejker och demonstrationer 1967-1969.

Ledande krafter inom Arbeiderpartiet som dess mångåriga partisekretare Hakon Lie stod helt på USA:s sida. Han åkte i hemlighet för övriga partiledningen till Sydvietnam för att förbereda en politisk propagandaoffensiv mot FNL och kommunismen.

En nyckelgrupp för den norska demokratin var det dominerande socialdemokratiska partiets ungdomsförbund AUF. Radikaliseringen av ungdomen skapade stora problem. Strax efter kriget låg medlemstalet i AUF på över 50.000. 1964 var man nere i 8.000. Antalet lokalavdelningar fortsatte att minska dratsiskt under hela 1960-talet. AUF kom i kläm mellan moderpartiet som nedtonade socialistisk ideologi och höll fast vid lojaliteten med USA. Konflikternledde fram till ett beslut på AUFs landsmöte 1967 att AUF bara kunde stödja medlemskap i NATO på vissa bestämda betingelser. Nyåret 1968 splittrades styrelsen när fyra ledamöter ställde sig bakom uppropet ”Kampanjen Norge ut av NATO” och sedan fråntogs tiullåtelsen att representera AUF utåt av styrelsemajoriteten. 

När striden stod som hetast inom AUF stals ett brev från AUF ordförandens skrivbord som bara ordföranden och sekreteraren kände till och ingen annan i den demokratiskt valda styrelsen. Innehållet publicerades i pressen och avslöjade att internationella socialdemokratiska ungdomsinternationalen IUSYs generalsekretare i hemlighet fortsatte försöka få bidrag från den amerikanska underrättelsetjänsten CIA vilket han i förtroende meddelat AUFs ledare. Detta efter att IUSY beslutat 1967 att inte ta emot sådana bidrag efter att det kommit fram att CIA finansierat det internationella socialdemokratiska ungdomsarbetet under många år. Det som ledde till skarp kritik var främst att brevet blivit stulet. Den medlem i AUF som tog på sig stölden påstods dölja att den egentligen skyldige var en av de ledande inom oppositionen i ungdomsförbundet. Det allvarligaste tycktes vara det sätt sanningen kom ut på, inte sakinnehållet. Den socialdemokratiska lojaliteten mot organisationens ledare var viktigare än allt annat som i ett totalitärt samhälle. Att en maktelit bakom ryggen på demokratiska beslut och valda ledningar sökte fortsätta en nära koppling till CIA var inte det som bekymrade, utan illojaliteten bland dem som avslöjat sanningen och demokratiserat rörelsen.

32. nordisk demokratisering

summering..

En början till samlad alternativrörelse

33. Direkt demokratisk aktion 1968 

Den rörelse som mest tydligt markerade en bred syn på direktdemokrati och folkligt deltagande blev också den rörelse som bar fram begreppet alternativrörelse. ”Hejda teknokratin”, ”En vansinnig naturskövling” och ”Rädda Bökeberg från buller” stod det på plakaten i Lund som bars fram av 150 demonstranter lördagen 11 maj 1968. Fältbiologen Göran Bengtsson höjde en stor dödsannons i luften med ett svart kors och texten 29/3 68 svensk(s) miljövård - Asfalteringen sker i stillhet. Man krävde att en ny förutsättningslös utredning skulle göras. Fältbiologerna ordnade en riksomfattande aktion på 20 platser i Sverige mot planerna på en storflygplats i Sturup mitt i ett naturområde med mycket flyttfågel, dovhjortar och en by som skulle utplånas. 

Beslutet som redan var taget hade föregåtts av omfattande kritik från naturvårdshåll och det skulle inte minska. Tvärtom. I Skånes fältbiologers tidning Hör nu du 2 1968 skriver Bengtsson: 

”Regeringsbeslutet att förlägga ett flygfält till Sturup är ett fruktansvärt svek mot miljövårdssträvandena i Sverige. Efter två och ett halvt års kvalificerat mygel av ’småpåvar’ i Malmö och luftfartsverket har destruktionsstämpeln satts på ett enastående naturkomplex. Kortsiktiga, egoistiska ekonomiska och kommunalpolitiska intressen triumferar över långsiktiga expertanalyser. Beslutet har inte ens föregåtts av någon utredning – luftfartsverkets promemoria är en ynklig torftig och på vissa punkter direkt missvisande redovisning av två till sin karaktär identiska alternativ., som inte givit utrymme för någon förutsättningslös utredning. Frågan om en flygplats i Skåne är ett skolexempel på hur samhällsplanering inte får fungera.” Striden om Sturup skulle bli en växande direktdemokratisk rörelse som gick från ord till handling mot vad man uppfattade som maktfullkomliga politiker omhuldade av stora tidningar som var ”mumifierade, främmande för varje kritisk granskning av samhället” där miljövård ”var insvept i tiosidiga bilagor om statusbilagor, leksaksbilar och industriprojekt som utgör en genväg till det fullkomliga samhället.”.

I Köpenhamn förbereds en mer direkt aktion några dagar efter miljödemonstrationerna runtom i Sverige. Det är den 15 maj och en attack planeras mot det sätt som det etablerade samhället hindrar barns fria lek och firar Barnens dag planeras:

”22.00: Fyra trappor upp, alldeles under taket: stämningen är lugn. Telefonen ringer med jämna mellanrum och en ständig ström av människor genom dörren, som lika snabbt försvinner efter att ha fått några upplysningar. Allt tycks fungera. Vore det inte för den kompakta stämningen i våningen, skulle man inte ana vilken enorm aktion som räknas ner.
24.00 Klockspelet i kyrkan ringer genom det öppna fönstret, flyger högt över gården, smeker vildvinet. För en halvtimme sedan fick vi höra att Politikken har en tvåspaltare på första sidan: ’Pedagoger besätter lekplatser’. Under nattens lopp lämnas adresser på alla dom tio lekplatser där aktionen ska äga rum ut till tidningsredaktionerna. Två aktivister som saknas i en av förorterna har ersatts. Det återstår drygt fyra timmar. 
	((En polisbil snurrar runt en tom asfaltgård med sandhög i norra delen av stan.)) …
16 maj, 2.00: En sista kopp kaffe innan vi sover. Kommer allt att fungera? Ska tidningarna missuppfatta som vanligt? Kommer folk förstå att försöka missförstå även denna gång? Jag ligger på några skumgummibitar med kläderna på och är nästan inte trött. Katten river med klorna i skumgummit. )))…
4.30: Telefonen ringer. Dom första har startat. Våningen sover vidare tills tidningarna börjar ringa, medan vi tre från Sverige sväljer en slurk kaffe i köket. Det är nästan ljust. Duvorna kuttrar i taknåcken.
5.00: Ryesgade ligger tio minuter bort. Kokerskor, städerskor, kypare cyklar iväg till arbetet. Vid Ryesgade lyser planket till lekplatsen glatt. På mindre än en halvtimme har närmare 40kvm plank målats av ett trettiotal aktivister. Gatan har inte riktigt vaknat. Dom skabbiga husen lyser grå. Trettio långhåriga, korthåriga, glada, varma och unga människor, klockan fem en duggande köpenhamnsmorgon: det är så vackert! Färgen växer som blommor runt kring den igår så ledsamma asfaltgården. En vänlig vardagsros slår ut mitt i slumkvarteret.
6.00: Journalisterna och polisen dyker upp samtidigt. Konstapeln är vänlig. Ser något förbryllad ut när han får höra att samma sak händer på flera andra ställen, men accepterar och tar ett namn, att använda om det blir anmälan.
7.00: Vi målar vidare. Bräderna kommer: ett helt lastbilsflak; och spik, hammare och ett dussin uttjänta barnvagnsstommar. Ett tjogtal gamla bildäck ligger redan och väntar på barnen. Det värsta jobbet är gjort. Två flickor börjar dela ut flygblad till en vaknande gatan. ’ERA BARN BEHÖVER FLERA OCH BÄTTRE LEKPLATSER! – VET NI ATT 4% AV INTÄKTERNA FRÅN BARENS DAG GÅR TILL DAGHEM, MEN INGET TILL LEKPLATSER; 50% GÅR TILL ADMINISTRATION OCH TOMBOLAVINSTER!*, står det bland annat på flygbladet.
8.00: Det är ett gripande skådespel på gatan! Där kommer människor cyklandes och bildandes till arbetet som vanligt och vill inte riktigt tro sina ögon när dom ser lekplatsen på Ryesgade. Leenden spricker fram. Ögon glittrar. En sprängarbas på moped som bor i huset blir stående utanför sin port. Den ljusa skyddshjälmen hämtar andan en hel evighet, sen kommer han över och pratar med oss, nickar och instämmer.
9.00: Ett demonstrationståg med lyckliga barn går en sväng i kvarteret med en säckpipeblåsande aktivist i spetsen. En grönsakshandlare delar ut morötter till alla och demonstrationståget fylls av morotsätande barn och ungdomar. Barnen har snabbt fattat galoppen. ’Vi vill leka som vi vill’, står det på plakaten som de själva gjort. I en blink har de skrivit ’provo’ och ’fred, inte krig’ på planken. Idyll. Lycka.
11.00: Så bra går det inte överallt. På ett håll har 15 aktivister anhållits för nedsmutsande av allmän lekplats. På Amager har tre kommunalarbetare skickats ut för att röja. Dom ser inte glada ut. Barn och föräldrar går i protesttåg till Rådhusplatsen.
12.00: När traktorn med arbetarna försöker komma in på lekplat6sen, har ungarna byggt barrikader. Ett fyrtiotal uppretade barn vägrar lämna ifrån sig det dom fått. Flera kojor har redan byggts och på den högsta hissas en egenhändigt målad dansk flagga. ’Lorteland’, skriker barn i talkör. ’Lorteland1 Ut med uppsyningsmannen! Ned med de stora!’ Mängder av ursinnigt målade, felstavade plakat. – Traktorn drar sej tillbaka.
14.00: Barn och aktivister intervjuade i lunchekot. Stadsträdgårdsmästaren lovar en permanent mygglekplats på Amager och striden tycks vunnen sen traktorn slagits tillbaka för tredje gången. På åtta ställen i Köpenhamn vajar barnens glada färger. Idyll ännu ett halvt dygn.
17 maj, 6.00: PÅ Ryesgade har några barn reda hunnit bygga barrikad, men traktorn vinner. 
12.00: På Amager har barnen föredragit att bränne leksakerna, hellre än att låta dom tas ifrån dom.
18.00: Stadsträdgårdsmästaren har återtagit sitt löfte: det blir ingen permanent bygglekplats. Samtliga återta lekplatser är nu rensade och Köpenhamns barn har fått sej en första lektion i frihet. Samhället ville inte ens ha när det fick.”

I Stockholm inspirerades man av händelserna i Danmark och startade en liknande utveckling som också spred sig till resten av landet. En lekplats som tillfälligt satts upp under sommaren i Vasaparken i Stockholm skulle rivas vilket möttes av ockupation från gruppen Aktion samtal och lokalbefolkning i september 1968. Samtidigt började murar på innergårdar i stadskvarteren rivas av hyresgästerna. Det bidrog till uppmärksamhet kring vardagslivet och utvidgning av demokratin. Något som kallades byalag inspirerat av tusen år gamla direktdemokratiska former började växa fram i olika stadsdelar bland en befolkning där många nyligen kommit inflyttande från landsorten. Byalagen började sedan också sprida sig på landsbygden. Den nya byalagsrörelsen kom till för att tillvarata gemensamma intresset hos invånarna, både genom inspirera till direkt samverkan mellan grannar och för att agera politiskt gentemot politiker. 

Aktionerna vidgades. I slutet av 1968 väckte en kommersiell tonårsmässa protester. Den möttes av vänster och andra anti-kommersiella aktivister med så omfattande alternativa icke-kommersiella aktiviteter och kritik att den tvingades stänga. Till jul ordnades Alternativ jul på sju platser i Stockholm för hemlösa som kritik mot både social utslagning och politisk kritik av samhället. 

Uppgörelsen med kommersialiseringen av vardagslivet trängde också in i äldre livsstilsrörelser. David Kopp, aktiv i Hälsofrämjandet, gav 1968 ut skriften Varför stopp för linje grön?. Här kritiserade han att hälsokoströrelsens ursprungliga mål som de formulerats av Are Waerland förvanskats. Istället för att verka för sund mat och livsstil för hela befolkningen hade de kommersiella hälsokostbutikerna och deras intresse av en lönsam marknad för specialprodukter blivit dominerande. Det framväxande starka intresset för miljön som borde ha passat hälsokoströrelsen att vara en pådrivande kraft för hade man missat och även att sprida hälsokosten i hela samhället utanför specialbutikerna.

Den nya framväxande rörelsens mest aktivistiska gren fick samlingsnamnet alternativrörelsen i Stockholm. 1969 organiserades den i dels Alternativ stad som verkade samlande för byalagsrörelsen i Stockholm, dels Aktion samtal ombildat till Arkiv samtal där Danmark var en av de stora inspirationskällorna. Den danske marxistiske pedagogen Arne Sjölund betonade att ”[d]et överordnade målet – den revolutionära omformningen av samhället – måste sättas i samband med den dagliga verksamheten. Den gemenskap, som man försöker skapa genom en förändring av samhället, måste också finnas i det vardagliga som ett bidrag till ’förändringen av förändraren som skall förändra samhället’.” Arkiv samtal organiserade erfarenhetsutbyte mellan byalagen i hela landet. Alternativ stad bedrev aktivt arbete både i frågor om utvecklingen av centrala Stockholm och hela regionen. Verksamheten styrdes genom stormötesdemokrati och arbetsgrupper för aktiva. Samma stormötesmodell är fortfarande idag i bruk på 2000-talet i en rörelse med ca. 350 medlemmar varav knappt en tiondel är aktiva. 

Men det var i Småland som alternativrörelsen fick sitt mest fullödiga utryck genom förening av kamp för global rättvisa, ett nytt sätt att leva och förändring av det samhälle man levde i. Det var lumpsamlarkollektivet i Emmaus-Björkå som sökte nya vägar. Klädinsamlingen gick allt bättre. 1968 kunde antalet ton som skickades iväg nästan fördubblas från 97 ton året innan till 185 ton varav närmare hälften gick till Indien och resten till Grekland, Jordanien, Tanzania, Gaza, Etiopien, Algeriet och Biafra.

Emmaus Björkå snickeri

Men Emmaus-Björkå sökte inta bara skapa alternativ till avfolkningspolitiken och ett nytt sätt att leva. Man gick också in för att demokratisera den internationella Emmausrörelsen. 

(Mer om alternativ i Björkå tillförs)

Norge följde Danmark och Sverige i spåren. 1969 organiseras på Vaterland i Oslo ungdomsutställningen ”Et sted å være” som ett alternativ till den planerade modemässan ”Teenage Fair”. Det stora motståndet mot mässan gjorde att deltagarna drog sig ur vilket gjorde att den aldrig blev av. I första majtåget gick ungdomen från Et sted å være aksjonen bakom parollen ”Vaterland åt folket” och fortsatte till ett hus på Karl XII gate för att ockupera det men stoppades av polisen.

n

I Köpenhamn utvecklas också en omfattande direktdemokratisk rörelse men kring mer begränsade intressen. I Sverige hade socialdemokratin varit pådrivande bakom beslutet om ett program för att bygga 1 miljon nya bostäder för att lösa bostadsbristen, i Danmark hade det inte skett och bostadsbristen var stor i hela landet. Sofiegade som ockuperats 1965 blir under de följande åren ett centrum för folkfester, teateroch många boende. Republikken Sofiegården utropas med 250 invånare och tull vid ingången. 

I början av 1969 kommer den avgörande händelsen som gör husockupantrörelsen politisk. På den första kvinnliga borgmästaren i Köpenhamn, Edel Sauntes order förbereder polisen stormning efter att en borgmästare vägrat varje förhandlingslösning. 27 februari väntas anfallet ske klockan 8.00 för att kasta ut de mångåriga ockupanterna och iståndsättarna. Redan en halvtimme före den tid som ryktet utsatt kommer 115 poliser och 15 anställda i säkerhetstjänstbolaget Falck i ett våldsamt angrepp med bulldozer och grovkøller (?) och river alla hindrande barrikader och går lös på hus som inte är med säkerhet tömda på folk och river dem til marken. 7 invånare och 100 sympatisörer befinner sig på plats varav 46 grips av polis. Stormningen leder till många protester och en ny rörelse föds, slumstormerbevægelsen. I ett manifest skräds inte på orden: 

Vi beboere og venner av Sofiegården FORAGTER det danske samfund for ikke at have løst sit boligproblem …

VI foragter jeres arkitekte, der bygger betonklodser ingen kan holde ud at bo i

Vi i Sofiegården har blivit vrede på jer, fordi I med knipler og Falck ødelagde noget vi kunne li og troede på. – I udviste en brutalitet overfor os – en brutalitet vi kunde havde troet fandtes længere vestpå ... 

I maste 2 af vore huse – Huse vi havde malet og pyntet. – Henrik der boede på toppen havde selv lagt tag på det ene./.. 

VI foragter det socialdemokrati, der glemte ordet solidaritet i 30’erne, og blev bange, da de hørte det idag

VI er skuffede over at se, at arbejdere fra Jord- og betonarbejdernes Forbund og Chaufførernes Forbund i dagevis arbejdede under politiets beskyttelse i denne beskidtne sag/… 

TAK til de 8 kommunalarbejdere, der nedlagde arbejdet i protest. Det var rart at se, at ikke alle i fagbevægelsen har glemt ordet solidaritet. 

På kort tid blir många hus ockuperade av slumstormarna och möts med sympati från stora delar av befolkningen trötta på bostadsspekulanterna som låter tomma hus stå och förfalla och bristen på lägenheter för ungdomar. Kollektiven blir också alltfler. Vid slutet av 1960-talet räknar man med 100 stycken, en annan beräkning räknar med 700 kollektiv i hela landet 1971 och 1.000 1972.

34. Islänningar spränger bort och norrmän ockuperar dammbyggen

Mest radikal kamp av alla nya folkrörelser bedrev miljörörelsen på Island. Alla bybor gick tillsammans och sprängde bort en damm 1970 som skulle reglera vattenmassorna under byggandet av en stor kraftanläggning vid en av utloppen från Islands största insjö Myvatn ner i Laxå. Vattenkraftverket skulle förstöra bybornas fiske och dränka flera gårdar. Eystein Sigurdsson förklarar händelsen: ”Efter flera års meningslösa försök att bli hörda sprängde vi denna fördämning. På det sättet hoppas vi få sagt att vi inte kunde mista det som hade varit våra släkters livsnerv i 1100 år. Alla stod som en man bakom – prästen här fotograferade män, kvinnor och barn som borrade spränghål, så att bevis på samstämmighet och öppenhet kunde ges til tidningar och domstolar. Och så fick vi rättssak och folk satte gård och grund i pant och riskerade allt de ägde för att stoppa anläggningen medan rättssaken pågick. Och så vann vi!” I rättegången kunde ingen fällas eftersom polisen i byn visserligen var den ende som inte varit med om dådet men sa sig vara jävig eftersom han skulle vilja ha varit med han också så fallet fick läggas ner. 

Samma år ockuperade den norska miljörörelsen dammbygget vid världens näst högsta vattenfall Mardöla och kedjade fast sig i högfjället på Vestlandet. Initiativtagare var kursdeltagare och lärare i Gandhis icke-våldsfilosofi vid Oslo universitet tillsammans med lokalbefolkningen nedanför vattenfallet. Polisen spärrade av vägen upp till fjället men aktivisterna bar en Volkswagenbuss genom terrängen över en järnväg och upp på vägen bakom polisavspärrningen. Sedan bussades aktivisterna efter en kortare marsch genom terrängen långt upp på fjället i omgångar bakom polisavspärrningen. På så sätt lyckades man snabbt få upp aktivister på fjället och genomföra en återockupation. Lokalbefolkningen i Romsdal som skulle vinna på utbyggnaden gick dock till direkt motaktion och ockupationen bröts upp. Ändå blev Mardöla-aksjonen genombrottet för miljörörelsen i Norge och den första gången som ockupation genomfördes i masskala efter andra världskriget. Aktivisterna vände sig inte bara emot miljöförstöring utan också en centralisering och urbanisering framdriven av norsk och internationell finanskapital och storföretag. Under 1960-talet skärps miljökonflikterna i Norge kring, kraftledningsdragningar, motorvägar, kalhuggning, försurning och buller även om de är först med Mardøla-aksjonen som det kommer till tydligt uttryck. En Landsforeningen for naturfredning bildades 1914 som 1962 fick en efterföljare i Norges Naturvernforbund. Samma år startade den fristående Norges feltbiologiska ungdomsforening som 1967 knöts till NNV och bytte namn till Natur og ungdom. Dessa etablerade miljöorganisationer arbetade fortfarande med traditionella metoder med liknande ideologi som övriga naturvårdsorganisationer i Norden vid denna tid. 

Den redan omfattande miljödebatten i Sverige växte ytterligare i slutet av 1960-talet där socialdemokraten Hans Palmstiernas bok Plundring, svält och förgiftning spelade en viktig roll. Debatten och behovet av åtgärder ledde till ett snabbt statligt agerande. Redan 1967 inrättades världens första statliga myndighet som hade ansvar för alla miljöfrågor, Statens naturvårdsverk, och året därpå stiftades den mest långtgående och övergripande miljölagstiftningen i världen. En modell för statlig miljövård som inom några år spreds till 100 länder. Men det var i stadsmiljökampen de nya sätten att arbeta och gå till konfrontation som miljörörelsen skapade sig en identitet som del av alternativrörelsen. Redan 1962 startade den mer traditionellt verkande Stadsmiljögruppen i Stockholm som senare skulle följas av de direktdemokratiska byalagen och Alternativ Stad. I alla delar av landet började lokala byalag, miljö- och aktionsgrupper växa fram mot älvutbyggnad, trafikplaner eller andra miljöfrågor. Rädda Ljusnan, Aktion Skåne-miljö, Miljövårdsgruppen i Ängelholm, Alternativ Stad och Trafikgruppen i Göteborg var några av dessa som bildades redan i slutet av 1960-talet. 

En nya anda började sprida sig. Fältbiologen Christer Persson skrev om vad som behövdes för att hindra naturförstörande flygfält, golfbanor och konsumtionshysteri:

”Vad kan man göra?
…..
mot upprättandet av motmakt, en rörelse som genom agitation, demonstration och direkt aktion måste tas med i räkningen  … En sådan rörelse får inte hemfalla åt rituell miljövård (pappersplockning efter stränderna, styrd av nedsmutsarna) eller fåfäng tryckutjämning av det slag som tar sig uttryck i insändarskrivande. En programskiss:
-	Arbeta i grupp. Vidga genom studier och diskussioner ditt medvetande om de olika aspekterna av miljöförstöringen, försök förstå orsak och verkan i olika sammanhang. Försök få grepp om de globala aspekterna.
-	Knyt kontakter med andsra grupper, med reprsentanter för massmedia, med vänligt inställda människor. Sök upp dem som drabbas av samhällets siktatur på ett eller annat sätt.
-	Studera myndigheternas planer, studera utförandet på platsen, studera effekterna av olika projekt på människorna.
-	Häckla planerna, häckla beslutsfattarna! Angrip alla brott mot naturvårdslagen, alla attentat mot människornas hälsa och allt hån mot det sunda förnuftet. Tillgrip agitationen, demonstrationen och den direkta aktionen. Lär dig att tillämpa den leende, avspända provokationen. Den som först roves med av aggresiviteten i en tvekamp har förlorat den!
-	Försök permanenta och bredda organisationen och förlora inte deltagrna ur sikte! Var alltid på din vakt mot dem som försöker manipulera beslutsfattandet, se alltid till att alla meningar kommer till uttryck! Fasthåll lärdomarna av din aktivitet genom diskussion och analys. Försök skärpa dina vapen, försök finna nya uttrycksmedel ioch infallsvinklar.”

I Danmark var det inte direkt konfrontation för att på plats värna miljön som gjorde att miljörörelsen fick genomslag utan direkt konfrontation med publiken i en happening. Det var 1969 som den första miljöaktionen genomfördes i Danmark med stort massmedialt genomslag. Under en Naturvetenskaplig onsdagsaften (NOA) låstes publiken in för att tvingas se på miljöexperiment. Här körde ekologiska aktivister runt på motorcyklar och förorenade luften och hällde avfallsvatten ned i akvarier så att guldfisken snart flöt med buken upp. Publiken besprutades också med avfallsvatten från Emdrup Sø i Köpenhamn och en vild and översköljdes med olja. Kom och rädda den! utropade arrangörerna innan de tog en trädgårdssax och klippte av halsen så blodet sprutade för att avkorta lidandet. Det blev upptakten till bildandet av miljörörelsen NOAH, numera dansk avdelning av Jordens Vänner. När H:et lades till NOA blev det till bibelgestalten Noah på danska, Noak världens första miljöaktivist enligt bibeln. På den nya miljöorganisationens symbol färdades han i sin ark för att rädda skapelsen. Danmark hade i Köpenhamn fått sin en miljörörelse med flat organisering och deltagarnas direkt inflytande som styrande för verksamheten.

I Finland härskade det ett större lugn på miljöfronten. Detta trots att Finland från 1950-talet in på 1970-talet genomgick en av Europas snabbaste industrialiseringar. Den skedde främst genom skogsindustrin som länge var landets ekonomiska ryggrad. Pappersbruken förde med sig allvarlig förorening av vatten men också ett behov av billig energi i stor skala. Utdikning av mossar, kalhyggen, skogsgödsling, besprutning och omläggning till mekaniskt skogsbruk ledde fram till en dramatisk förändring av den finska skogen. Denna synliga förändring bidrog till uppvaknande av ett miljömedvetande. Men bara inom en smal grupp. Folkmajoriteten hade fortfarande minnen av krig och fattigdom med sig som gjorde att de hellre såg höjd materiell standard än ville riskera den för miljöns skull. Kritiken var begränsad till kretsar kring Finlands Naturskyddsförbund. Den sattes till en början i ett sammanhang av klassisk naturvård. Naturvårdsrörelsen hade sina rötter främst i 1920-talet när den stora forsen Imatra tämjdes mot spridda protester och naturskyddet växte fram mot industrins ”aldrig sinande hunger”. Finlands naturskyddsförbund bildades 1938 formellt och en ungdomsavdelning, Luonto Liitto, 1943, den första i Norden. Länge var naturvårdssynen dominerande där det gällde att avsätta reservat med orörd natur för forskning, rekreation och för framtida generationer. Förslag om att bilda naturparker fördes fram på 1950-talet av Naturskyddsförbundet och en del vetenskapliga institutioner och regeringen fullföljde dessa eliters idéer.

När aktivister i FNF på 1960-talet varnade för effekterna av det nya skogsbruket mötte de däremot lite gensvar hos makthavarna. De ekologiska aspekterna togs nu också upp då agrument bärjade föras fram om att skogens ekosystemhotades av det industrialiserade skogsbruket. Kritiken ökade mot slutet av 1960-talet. Det kans ses både som ett uttslag av de växande miljöproblemen i skogen men också som resultat av att nya folkrörelser för fred, social jämlikhet och demokrati växte fram. Några personliga samband fanns knappast mellan folk i Naturskyddsförbundet och de andra nya folkrörelserna vilket var så vanligt i övrigt bland nya folkrörelser i Finland. Men 1968 

(Olika källor uppger olika årtal för skiftet, Konttinen 1967 bl.a. vad gäller)

radikaliserades naturvårdsrörelsen inifrån genom förnyelse av styrelsen för Finska Naturskyddsförbundet och redaktionen för dess tidning Suomen Lunto (Finlands natur). Samma år bildades Trafikpolitiska föreningen Ennemistö ry./Majoritet med verksamhet i Helsingfors, Åbo och Lahti. Syftet var att hävda fotgängarnas och cyklisternas rätt till staden och styoppa ökningen av bilismen. Man ordnade cykeldemonstrationer och var remissinstans. 1969 omorganiserades föreningen till Naturskyddsförbundet bestående av distrikts- och lokalföreningar. 

Miljöförstörelsen hade blivit ett allmänt samtalsämne och på karakteristiskt vis för Finland kanaliserades det aktiva engagemanget in i redan bestående organisationer. Men ingen påtaglig förändring skedde under 1960-talet annat än ett skifte från att se begränsat på frågorna och fokusera på ett behov av att naturområden avsätts som skyddas från intrång. En ny mer politisk ekologi kunde samsas inom samma helt dominerande organisation efter en avgörande förnyelse. Bägge synsättet satte människans behov i centrum och utgick inte konsekvent utirfrån en tanke om ekosystemens kvalité som viktigast. 

I sättet att organisera sig ändrades knappast något alls. Leif Andersson jämför den finska miljörörelsen och politiska kulturen med övriga Norden: ”Låt oss först konstatera att några löst organiserade miljögrupper med stormöten som högsta beslutande organ inte finns. … Som på många områden i det finska organisationslivet dominerar det strikta traditionella sättet att arbeta. Några ’undergroundrörelser’ göre sig icke besvär. Alla miljöorganisationer förefaller väletablerade, med ordnad publikationsutgivning och ofta finns kontakt med myndigheter.”

35. Kvinnorörelsen

37. Solidaritetsrörelsen 1968-1970

Danmark

I februari kom oenigheten i den danska Vietnamrörelsen åter i öppen dager. Då startade Röda korset en humanitär insamling till hjälp för krigens oiffer i både Sydvietnam och Nordvietnam. Det förde till ny debatt om humanitärt gentemot politiskt insamlingsmål. Giro 1616 och DSVK avvisade Röda korsets insamling och gick istället in för en förnyad offensiv för sin egen insamling under mottot ”Ikke Allmisse – men Solidaritet”. Danska aktivister deltar också på flera internationella Vietnamdemonstrationer och lär sig i februari i Berlin 1968 gå kedjade arm i arm och ropa Ho-Ho-Ho-Chi-Minh med rusningar. Demonstranterna stannar upp i tåget för att sedan storma fram längs gatorna vilket rapporteras skapa en festlig och kraftfull stämning. 

20-30 april genomförs sedan den återkommande Vietnamveckan som ordnas varje vår och höst. Höjdpunkten är den 27 april 1968 med den dittills största demonstrationen framför USA:s ambassad med 20-25.000 deltagare. Den slutar med våldsamma sammandrabbningar med polisen, flera skadas och 50 personer grips. Polisen anklagas för att ha haft provokatörer ute och uppträda mycket brutalt vilket bekräftas av uppgifter i delar av pressen och senare i en påföljande rättegång. Men de delar av Vietnamrörelsen som är emot den antiimperialistiska inriktningen utnyttjar situationen för att angripa demonstranter och demonstrationsledning och varnar allmänheten från att delta i framtida demonstrationer. Detta betraktas av många Vietnamkommitteer som att polisens uppgifter tas för givna och en splittring av rörelsen för att försvaga motståndet mot USA imperialismen och kriget i Vietnam. Konflikten mellan rörelsens två grenar fördjupades på ett avhörande sätt. 

Pingstmarschen från Holbæk fick några tusen deltagare vilket var lite för danska förhållanden men förväntat efter kravallerna 27 april men också det nya internationella läget efter USA utspel med fredsförhandlingar. Aldrig mere krig, DSU, SF och SFU hade dragit sig ur planeringen av marschen efter konflikterna kring demonstrationen 27 april. De menade att några personer i förberedelsegruppen snarare önskade konfrontation med polisen än att protest mot USA:s krig i Vietnam. 

Inga åtgärder var längre nog för de som ville hitta fel inom rörelsen. DSVK hade beslutat att upprätta demonstrationsvakter mot provokationer från polisens sida och för att få disciplin bland demonstranterna efter konflikterna kring 27 april demonstrationen. Detta sågs som ett hot både av de mer moderata och radikala grenarna. De moderata ville inte delta i demonstationer där våld eventuellt kunde uppstå medan de radikala var rädda för att demonstrationsvakterna främst var riktade mot demonstranterna själva. Rörelsen lyckades på så sätt slå sönder sina möjligheter att skapa ordning på egna villkor och lät polis och yttre krafter bestämma att splittring och oordning på maktens villkor skulle råda. Under hösten blev uppslutningen återigen liten kring de få arrangemang som ordnades. Demonstrationen i samband med hösten Vietnamvecka samlade denna gång 1 500 som tågade till tingshuset där rättegången mot de som åtalats efter 27 aprildemonstrationen stod åtalade. Försvarsadvokaten och kommunisten Carl Madsen höll huvudtalet. 

De Storkøbenhavnske Vietnamkomiteer sammankallade till en landskonferens i december 1968 för att samla rörelsen bakom en gemensam politisk plattform med utgångspunkt i förslaget om kamp mot imperialismen. Splittringen är djup också inom danska kommunistpartiet. Många i ledningen för DKP är oroade och tror att Vietnamrörelsens ledande krafter önskade ombilda rörelsen till ett nytt parti. På konferensen blev det en slutlig uppgörelse mellan de som önskade föra kamp mot imperialismen och de som ville begränsa plattformen. Resultatet blev att vänstern i rörelsen inklusive många DKP-aktivister vann majoriteten, med en politisk plattform där huvudvikten låg på kampen mot den amerikanska imperialismen och NATO. USA:s inflytande i Danmark och Vietnamsolidariteten var underordnad dessa frågor. De Danske Vietnamkomiteer, DDV hade bildats. En uppgörelse inom DKP följde när partiledningen som var emot den antagna plattformen uteslöt många i Vietnamkommittéerna. Den danska Vietnamrörelsen hade till slut splittrats för gott. 

Den mer moderata grenen i Vietnamrörelsen hade också börjat ta kontakter för att organisera i en mer toppstyrd anda. Personer aktiva med Russeltribunalen och namninsamlingen för att stoppa bombningarna började ta kontakt med ett litet urval kulturpersonligheter, politiker och fackföreningsaktiva hösten 1968. Det ledde till bildandet av Gruppe 7 den 6 januari 1969 som bestod av Erik Knudsen, Carl Scharnberg och fem andra personer. I slutet av januari startades sedan Vietnam 69 på ett möte inkallat av 11 lokalkommittéer, fackföreningsaktiva, DKU, DSU, SFU, Clarte, Frit Forum och Studentersamfundet. Insamlingen med enbart humanitära mål fick mycket bred uppslutning från DKP, Socialdemokraterna, SF, De Radikale, fackföreningsrörelsen och fredsrörelsen.) Syftet var att samla in 1 miljon kronor så snabbat som möjligt till ett sjukhus i Nordvietnam och kirurgisk utrustning till FNL-kontrollerade områden i Sydvietnam. Vid samma tid tog minoriteten av deltagarna på vietnamkommittéernas landsmöte initiativ till bildande av Frit Vietnam. Därmed hade Vietnamrörelsens splittring fått ett tydlig organisatorisk uttryck. Två riksorganisationer Danske Vietnamkomiteer och Frit Vietnam och insamlingarna Giro 1616 och Vietnam 69.

Splittringen försvagade rörelsen men utomparlamentariska rörelsers allmänna uppsving gjorde att problemen inte blev så stora. Det var DDV:s aktioner och demonstrationer som drog mest folk och man mest lade märke till trots att det var en mycket liten organisation och hade stöd från en mycket liten bråkdel av det som den mer etablerade delen av Vietnamrörelsen hade med sina många partier, fackföreningar och andra organisationer i sina led. 

Det kom till tydligt uttryck när Vietnamrörelsen i november 1969 för första gången skulle demonstrera i större skala efter splittringen. DDV med sammanlagt drygt 200 aktiva medlemmar i lokalkommittéerna samlade 15-20 000 på en demonstration, Vietnam 69 med mer än en miljon personer som medlemmar i stödjande organisationer samlade 3-5 000 dagen innan.

Organiseringen gick till en början trögt för de nybildade organisationerna. Fredsförhandlingarna inleddes mellan FNL, Nordvietnam och USA i Paris i januari och senare beslöt USA att dra tillbaka en del amerikanska trupper vilket gjorde att det var svårt att mobilisera. Vietnam 69 fick därför en trög start. Först fick även denna insamling inte tillstånd. Men efter påtryckningar från bl.a. folketingsmedlemmar ur Radikale Venstre vars parti ingick i regeringen kunde insamlingen komma igång. Den fick särskilt genomslag i fackföreningsrörelsen med Anker Jørgensen som pådrivande kraft. DDV fullfölja sin linje om en anti-imperialistisk front. Ett seminarium ordnades därför i april där DDV, SUF, KFml, VS, Revolutionære socialister, Zenits danska redaktion och Politisk Revy deltog. DDV tog också över förlaget DEMOS för att ge ut antiimperialistisk litteratur. Det hade startat 1968 på privat initiativ och ombildades i mitten av 1969 av DDV till aktiebolag. Det fanns också forskargrupper startade tidigare men nu knutna till DDV som undersökte imperialismen och Danmarks roll.

Mer militanta aktioner genomfördes också, främst av aktivister utanför den organiserade Vietnamrörelsen. När filmen De grønne djevler om den amerikanska elitstyrkan gröna baskrarna i Vietnam visades på biografen Saga uppstod våldsamma protester. I tre dagar slogs vänsteraktivister och motorcykelklubben De vilde engle vilket avslutades med ett nederlag i omfattande slagsmål på Rådhusplatsen där änglarna besegrades. Fjärde dagen fortsatte bräket, denna gång mellan demonstranter och polis framför biografen. Filmen togs bort från repertoaren och en häftig debatt om yttrandefrihet användandet av politiskt våld i pressen och inom vänster. 4 juli deltog traditionsenligt ungefär 200 aktivister på Dansk-amerikanska Rebildfesten för att störa den och några greps. DDV ordna maratonuppläsning av 33 000 namn på fallna amerikanska soldater i Vietnamkriget framför USA:s ambassad samtidigt som det skedde på många andra håll i världen. 

Intresset ökade bland studenter. Det ledde till bildande av De Studerandes Vietnam-aktion hösten 1969. Studenter i hade samlat in material till universitet i Hanoi och i Århus och Köpenhamn ordnades en särskild Hanoivecka i september. Över hela landet ordnades debatter och olika möten om Vietnam, inte bar på universiteten utan också gymnasier och andra högre läroanstalter. I Århus lade 1 500 studenter ned undervisning 15 oktober för att delta i en 8 timmars Vietnamdebatt. 

Studenter kom också i centrum när de i slutet av oktober avslöjade att underrättelsetjänsten använde sig av lokaler på Østasiatisk Institut på Kejsergade som radio- och avlyssningscentral. Underättelseagenterna fick fly med utrustningen. Avslöjandet väckte stort uppseende då det verkade oklart både om de lagliga grunderna för avlyssningen, inte minst av främmande ambassader, och om universitetsledningen överhuvudtaget visste om vad som pågick i deras egna lokaler. Efteråt försökte också polisen tidningen Vietnam Solidaritet och en sida i Politisk Revy med påståendet att de innehöll militära hemligheter. Skriverier om avlyssningen sökte på detta sätt tystas ner. 

Denna pågående strid med säkerhetspolisen gör att det finns ett uppsving för de mer radikala Vietnamkraven när det drar ihop sig internationell demonstrationsdag mot kriget 15 november. DDV kallade till demonstration med parollerna Bekæmp den amerikanske imperialisem, NATO ud av Danmark och USA ud av Vietnam. Vietnam 69 ordnade 14 novmeber sin egen demonstration med motiveringen att det saknades samarbetsvilja från DDV. Från bägge håll framfördes skäl till att inte samarbeta. Erik Knudsen menade att DDV var en medveten förtrupp medan Vietnam 69 vände sig till fackförenignsrörelsen vilket gjorde at organisationerna hade olika arbetsfält och därför behövde ordna skilda demo9nstrationer, från personer i DDV ko kritik mot att det fanns de som stödde USA imperialismen i Vietnam 69 representantskap. Splittringen i Köpenhamn gick dock inte att upprätthålla i århus. Här organiserade DDV, Vietnam 69, Arbejdernes Fællesorganisation och Studenterrådet ett gemensamt möte 15 november. Den danska Vietnamrörelsen kunde avsluta 1960-talet med storartade manifestationer, men splittrad organisering. En gren betonade det humanitära och att vara taktiskt bred i sitt arbetssätt med bilder på vietnamesiska offer som sin främsta illustration för sitt budskap. En annan gren som alltmer betonade allmän antiimperialism där dagspolitisk kamp mot Vietnamkriget tenderade att komma i skymundan, att vara militant genom massaktioner eller lösligt organiserade provokationer mot motståndare och med bilder av vietnameser med vapen, företrädesvis kvinnor, som sin främste illustration för sitt budskap.

Utöver Vietnam och allmän antiimperialism är det svårt at organisera något omfattande solidaritetsarbete i Danmark. Grethe Lauritzen lyckas ta initiativ till fler internationella Emmausläger i Danmark 1969 där hundratals unga danskar deltar. Men något liknande den mobilisering som pågår i Sverige, Finland och Norge till stöd för befrielsekampen i Södra Afrika finns inte. 

Finland

I Finland 1968 utökas den polarisering som redan tidigare varit påtaglig mellan vad som kallades forskare och marscherare i freds- och solidaritetsrörelsen. Viveca Hedengren och Johan von Bonsdorff aktiva i De Hundras kommitté startar Tricont, Trikontinentala solidaritetsrörelsen som fram till 1974 bidrar till medvetenheten om tredje världen i Finland. 

”Den höll till på Dagmarsgatan hos fredsvännerna, men växte sedan ur boet som gökungar brukar och flyttade till eget, det blivande Demo-källarkollektivet på Kyrkogatan 2. Där frodades verksamheten, ultrademokratiskt lät vi alla blommor blomma, nyfikenheten och ivern var enorm, friviliga strömmade till, nätverket och produktionen växte. Stencilapparaten och offesetmaskinen rullade dag och natt för att få fram allt det material som lika idoga arbetsgrupper av forskare, journalister och korrespondenter framställde, lika frivilligt och utan annan ersättning än glädjen av en nymornad världstillvänd upplysningsgeist och ett solidariskt sinnelag. Där räknades inte arbetstimmar, alla ställde upp i kampen mot den avgrundsdjupa okunskapen om världen utanför vår egen trånga krets. Det var tuta och köra med historiska örfilar, raka rör och direkt respons i jämförelse med nutidens intrikata globaliseringsproblematik och IT-boomtime. Och makalöst roligt fastän på fullaste allvar.”

Den politiska romantiken går inte att ta miste på i Viveca Hedengrens beskrivning långt senare. Hon är inte ensam att till starka ord om Tricont och en arbetsglädje som fanns där. Ilkaa Taipale som var med och grundade de Hundras kommitté, Novemberrörelsen och flera andra initiativ betecknar Tricont ”med sina dupliktat och och tidningar” som 60-talets ”guldålder”. 

Inspirationen kom inte minst från Häften för kritiska studier och Kommentar i Sverige. Tricont var ett mycket aktivt lekmannabaserat informations- och studiecenter som organiserade seminarier och kampanjer, gav ut böcker och andra publikationer, mottog utländska gäster och hade ett brett nätverk av specialister och kontakter inom landet och internationellt. 

Många centrala skrifter om befrielserörelser och kolonialism initierades av Tricont. Men även bredare teman än så. I serien Huutomerkki (Utropstecknet) som startade hösten 1968 var den första boken Vaatteet pois ja aatateet (”Klä av dig kläderna och idealen”), en återpublicering av en bok skriven av mentalsjukhuspatienter på Novemberrörelsen initiativ, den andra var Mikko Valtaris verk om kinesiska kulurrevolutionen och det tredje Eduardo Mondlanes bok om Mocambiques kamp som fick sådant gensvar i hela Norden. Intellektuellt utmanande teorier om utveckling och underutveckling fördes in i debatten med namn som Franz Fanon och André Gunder Frank. En stimulerande miljö uppstod där nya tankar väcktes till liv.

Nu framträder en annan politisk skiljelinje i rörelsen. Medan De hundras kommitté intar en mer försiktig hållning som knappast går utöver reformer av försvars och biståndspolitiken ökar medvetenheten bland aktivisterna om de ekonomiska maktförhållandenas betydelse för Vietnamkriget. På samma sätt som i övriga nordiska länder väcker denna medvetenhet viljan att gå längre i sina krav och sökande efter kunskap där Tricont blir ett viktigt centrum. Det starka intresset för kunskap i De hundras kommitté förenas med mer klassmedvetna massrörelsers antiimperialistiska synsätt. Samma politiska budskap som i andra länder behöver nya folkrörelser för att bäras fram kan i Finland åtminstone på utrikespolitikens område få en massbas utan att bygga upp nya stora organisationer. De organisationer som är nya som det mer reformistiska De hundras kommitté eller maoistiska grupper blir elitistiska till sin karaktär och lockar inte som vägar för att förändra politiken när andra vägar står till buds. Maoismen som fick sådant stort genomslag i övriga nordiska länder blir i Finland marginaliserad mycket snabbt och får knappast mer än 300 anhängare när den är som störst. De startar FNL-grupper och senare det stora Finsk-kinesiska vänskapsförbundet men Fredskämparna övertar snart många av de aktiva och får en dominerande roll bland unga aktivister. 

Svängningen blir också påtaglig i Studenternas FN-förening. Under 1967 och 1968 radikaliserades föreningen och börjad delta i demonstrationer mot Vietnamkriget. I oktober 1968 organiserad föreningen en marsch till riksdagen under parollen ”Stöd befrielserörelserna i Södra Afrika”. Under Nils Torvalds och Liisa Manninens ledarskap tog föreningen steget från stöd till befrielserörelserna till en mer allmän antiimperialistisk hållning. 1969 blev Börje Mattsson ordförande och Lohikoski vice ordförande vilket ledde till ytterligare radikalisering. På ett seminarium i november 1969 ordnat av FN:s studentförening antogs ett uttalande om att ”FN representerar inte världens folk och det finns ingen anledning att tro på den.” De ledande hade börjat få direkta egna erfarenheter av hur världsordningn såg ut och drabbade förtryckta länder och uttalanden som gjorde namnet på organisationen meningslöst antogs. Organisationen som var välfinansierad genom statligt stöd och landsomfattande började tyna bort och hade redan förlorat hälften av sina 2 000 medlemmar 1969. Men Mattsson och Lohikoski kunde i kraft av sina roller i FN:s studentförening göra avgörande bestående insatser för att närma befrielserörelserna i Södra Afrika med Finland och bidra till ett nytt politiskt klimat och starkare engagemang i solidaritetsfrågor.

Medan FN:s studentförening blir bas för radikal aktivism blir Finska studentförbundet SYL bas för att utnyttja solidaritetsengagemanget till effektivt bistånd och lobbying. 1969 antogs nya riktlinjer som frångick de gamla där inga politiska mål fick förekomma och inga strukturreformer fick krävas. Nu antog SYL ett nytt program för utveckling som främjade en mer aktiv politik mot kolonialism och kamp för självständighet. Samma år tog SYL också initiativ till ett system för att samla in frivilla bidrag från sina givare. Denna ”Frivilliga utvecklingssamarbetesavgiften” bildade basen för verksamheten. Påtryckningar, insamling och materiellt bistånd var huvudinslaget i detta utvecklingssamarbete. 

En väg till professionalisering öppnas genom akademiska initiativ. Triconts verksamhet hade stimulerat ökat intresse för utvecklingsstudier. Geografistudenter startar Intercont som startade studiecirklar. Institutet för utvecklingsstudier vid Helsingfors universitet kunde startas 1969. Personer som hade teoretiska studier i utlandet och praktisk erfarenhet av biståndsarbete i tredje världen anslöt sig. Snart kunde en professionell miljö utvecklas där många radikaler från 1960-talet fann sin plats.

Sydafrikakommittén tynade bort. Till Solidaritetskontot för befrielserörelserna hade det kommit 1 250 finska mark vilka sändes till SWAPO. Bojkottkommittén fortsatte inte efter att dess grundare sjömannen Niilo Wälläri avlidit. Situationen beskrivs av bedömare av finska ny folkrörelser på ett sätt som kännetecknar mycket av situationen i Finland:

”Från dess början hade kommittén lidit av det faktum att alla aktivister var representanter från andra aktiva organisationer, som inte helt kunde koncentrera sig på kommitténs verksamhet. Kommittén var medveten om detta och uppmanade upprepade gånger sina medlemsorganisationer att lösa situationen, som var ett uttryck för den fortfarande smala basen för denna form av aktivism i Finland. Våren 1968 försökte kommittén att organisera ett särskilt möte för att ändra sina stadgar. Men som en sista signal för förlorat intresse och ändrade prioriteringar hos medlemsorganisationerna, blev detta särskilda möte aldrig av. Kommitténs verksamhet dog en naturlig död.”

Att aktivisterna var få jämfört med i övriga Norden var inte bara en svaghet i form av svårighet att starta nya organisationer eller samla in pengar. Det fanns också möjligheter att få inflytande i etablerade organisationer med många medlemmar eller ekonomiska resurser och snabba vägar in till makten. 

Kännetecknande för denna aktivistmiljö i Finland var att personer kunde samtidigt göra viktiga insatser i flera organisationer. Börje Mattson låg inte bara bakom radikaliseringen av FN:s studentförening som ledde till att organisationen tynade bort men att omfattande solidaritetsarbete för Afrika istället uppstod bland Fredskämparna och andra nya organisationer med många nya vänsteraktivister, han var också pådrivande kraft bakom Finska studentförbundets nya radikala politik som fick stor uppslutning och ledde till att akademiker fick utrymme för utvecklingsstudier på universiteten och diplomatiska karriärer. 

De nya folkrörelserna i Finland kom efter polariseringen nästan helt i skymundan och utvecklingen under 1970-talet tog en helt annan riktning än i hela övriga Europa, både i väst och öst. En minoritetsfraktion taistoiterna inom kommunistpartiet som knöt an till klasskampsideologi och av motståndare kallades stalinister hade starkt inflytande. Att Världsfredsrådet fick sitt huvudsäte i Helsingfors 1968 bidrog också till att stärka denna inriktning inom fredsrörelsen. Fredskämparna fick ett mycket dominerande inflytande över både freds- och solidaritetsarbete med anslutning av många fackföreningar och ungdomsorganisationer. Det enda lite mer eurovänstersinnade andningshållet i Finland under de två följande decennierna blir finlandssvenska veckotidningen Ny Tid vars chefredaktör under 1970-talet blir Johan von Bonsdorff. 

Styrkan i den finska freds- och solidaritetsrörelsen under denna tid låg i en betydligt bredare folklig förankring hos arbetarklassen och bland landsbygdens bondebefolkning än på kanske något annat håll i Europa. Men fredsrörelsen blev permanent splittrad. Den skillnad som från början uttrycks i form av val av metod, De hundras kommittés seminarier eller Fredskämparnas marscher, blir efter Sovjets inmarsch i Tjeckoslovakien 1968 till en i första hand ideologisk skiljelinje. Fredskämparna stödjer Sovjets invasion medan de hundras kommitté protesterar. En från Moskva oberoende eurovänster i de hundras kommitté med en mycket tynande medlemsbas uppstår och en Sovjetvänlig gren med Fredskämparna som främsta organisation bland flera andraorganisationer med många aktivister.

Norge

I januari 1968 bildades Vietnambevegelsen som alternativ till Solkom i form av en organisationskartell med bl.a. AUF, Unge Venstre, Norsk kvinneforbund och fackföreninar representerade av medlemmar ur Arbeiderpartiet och NKP. I Vietnambevegelsen bestämde organisationerna och inte aktivisterna över inriktningen på arbetet. Den politiska plattformen var ”Full støtte til Den nasjonale Frigjøringsfront”, ”Tilbaketrekking av alle fremmede tropper fra Vietnam”, och ”Fredsforhandlinger på grundlag av Geneveavtalen av 1954”.

Splittringen i solidaritetsarbetet hade formulerats både när det gällde innehåll och form. Å ena sidan kamp mot USA-imperialismen, å andra sidan krav på att alla utländska trupper måste bort och undvikande av frågor om huvudansvar för kriget. Parollen om att alla utländska trupper skulle bort tolkades av kritiker som att det indirekt påstods att fler än USA var angripare. USA omnämndes inte ens i Vietnambevegelsens plattform. 

Organisatoriskt var skillnaderna minst lika stora. Solidaritetskomiteen byggde sitt arbete på aktivism med studiecirklar, tidningsutgivning och försäljning, insamlingar och aktioner som de aktiva gemensamt beslutat om. Vietnambevegelsen blev aldrig någon aktiv folkrörelse. Man lyckades inte heller påverka Arbeiderpartiet nämnvärt. På landsmötet fortsatte partiordföranden att undvika att kritisera USA och avstå från att ge positivt stöd till FNL. När kritik fördes fram mot detta svarade Bratteli med att det är ”intet annet land i verden som satset så mye i den fattige verden som USA har gjort til denne dag.” De misstag USA hade gjort i Vietnam hade visserligen gjort enorm skada men grunden stod fast, USA skulle inte kritiseras  vilket heller inte skedde i det utrikespolitiska uttalandet från landsmötet vilket var ett steg tillbaka jämfört med landsmötet två år tidigare. Partiet gick in för att erkänna Nordvietnam vilket redan hade skett internationellt genom att landet representerades i fredsförhandlingarna i Paris. Under en tid av ökad kritik mot USA minskade socialdemokraterna i Norge snarare sin kritik och blev en släpvagn efter andra länders agerande och i förhållande till den egna folkopinionen. 

Motsättningarna skärptes. De som vände sig mot USA krig blev alltmer kritiska också mot Norges delaktighet till stöd för det världssystem som USA var ledare för. Konfrontationerna ledde till att aktivister i SUF och på andra håll utvecklades politiskt i en revolutionär riktning. Socialdemokraterna ansågs stå i ledband med USA-imperialismen. Revolutionen är möjlig eftersom även ett litet fattigt land i tredje världen kan frigöra sig från imperialismen genom att lita på egna krafter. Dessutom ledde erfarenheterna till att man ansåg att parlamentariska politiker och organisationer inte gick att lita på i kampen mot imperialismen och att dessa är emot massornas aktivistiska engagemang. Franska majrevolten stärkte de radikalas ställning. SUF:s ordförande Sigurd Allern fick motta batongslag under striderna och kunde sedan vinnas över till maoisternas sida. På landsmötet 1968 kunde maoisterna ta kontroll över SUF. Våren 1969 sker brytningen med moderpartiet SF och på landsmötet 1969 ändras namnet till SUF(m-l). Organisationen förklarades nu vara maoistisk och antog demokratisk centralism som arbetsmodell i sina stadgar. Organisationens ledning ändrade namn till Sentralkomiteen. 

1969 tar Solkom med Norge ut av NATO i sin plattform. Maoisterna driver också linjen att ta avstånd från vad de såg som Sovjets roll i konflikten, socialism i ord, imperialism i handling. Motsättningarna i solidaritetsarbetet skärptes ytterligare eftersom varken NKP eller SF kunde acceptera en sådan gränsdragning. 

Men organiseringen fortsätter ändå betydligt starkare än i Danmark om än svagare än i Sverige. Under Vietnamveckan i april 1969 ordnar Solkom aktiviteter på 70 platser. Uppslutningen i demonstrationer ökar igen. 1969 är det 2000 i Oslo, 500 i Bergen och 250 i Trondheim. 1970 1200 i Oslo, 1000 i Bergen och 300 i Trondheim, 1971 3000 i Oslo ett samarrangemang med Vietnambevegelsen och 800 i Trondheim och 1973 7500 i Oslo där Solkom sluter upp bakom ett LO samorganisation, 1500 i Bergen, 900 i Trondheim, 600 i Ålesund, 600 i Odda, 200 i Sauda och 100 i Bodø.

På samma sätt som i Danmark och Sverige uppstod konflikt kring insamling av medel till Vietnam. Solkom samlade in till Frigjøringsfondet där pengarna gick oavkortat till FNL utan krav på vad de skulle användas till. Vietnambevegelsen startade en egen insamling som kritiserades av Solkom för att den ställde humanitära betingelser för stödet. ”Den insamling som ”Vietnam 70” arrangerre er ingen politisk støtte, men bidrar derimot til å tåkelegge det virkelige motsetningsforholdet i Vietnam ved at man ikke fullt ut stiller seg solidarisk med FNL. Vietnambevegelsen har også hele tiden unnlatt å forklare årsaken til krigen, USA-imperisalismen, og forsøger å bortforklare dette med å snakke om at krigen  er en tragedie og resultat av en feilslått politikk som videreføres av prestisjegrunner.”

---

I Norge fortsatte Operasjon Dugnad 1968 till skillnad från i övriga Norden och samlade återigen in 500.000 till Norsk Godtemplarforbunds stöd till byggande av hälsostation, en skola, ett båtvarv och en fiskeanläggning på Sri Lanka. 1969 samlades in 550.000 kronor och 1970 750.000 kronor, bägge gångerna till UNICEF projekt för yrkesutbildning och undervisning i att läsa och skriva för bönder, byggnadsarbetare och gruvarbetare i Zambia. Operasjon Dugnad har sedan dess fortsatt med insamlingar och informationskampanjer varje år med resultat som sedan 1980-talet når två-siffriga miljontal kronor. Både i insamlade medel och att aktionen genomförs regelbundet varje år är man överlägset mest framgångsrik i Norden.

Norsk råd for Sør-Afrika fortsatte också sin verksamhet medan Sydafrikaengagemanget i övriga Norden minskade. Visserligen fick man lägga ned tidskriften Afrika dialog 1968 men samtidigt som man bibehöll ett engagemang mot apartheid i Sydafrika utökas stödet alltmer till fler delar av Afrika. 1969 startar rådet bankkonton för befrielserörelserna MPLA i Angola, FRELIMO i Mocambique och PAIGC i Guniea-Bissau samtidigt som man uppmanar riksdagsmän, institutioner och organisationer att bidra till fonderna. Kontakterna ökar också med IDAF när ordförande för Norsk råd for Sør-Afrika blir vice ordförande för organisationen 1969. 

Kyrkan hade haft svårt att hitta former för sitt antipartheidengagemang förutom kraftiga fördömanden i ord, internationellt samarbete med andra kyrkor och humanitärt stöd till offer för rasförtrycket. Men 1968 förberedde lekmannen Per Voksø ett uttalande som antogs av norska biskopsrådet i samband med 20-årsjubiléet för FN:s mänskliga rätigheter. Pådrivna av Världskyrkorådets allt tydligare kampanjer mot rasism och vilja attt engagera sig i sociala frågor som kom till uttryck på mötet i Uppsala i sommaren 1968 önskade nu biskoparna att den norska kyrkan engagerade sig mer. Uttalandet knöt an till den norska missionstraditionen som varit den starkaste i världen sett i andel missionärer av befolkningen som sänds ut till fjärran länder: 

”Genom hela historien har kvinnor och män visat lydnad mot guds röst och åkt från sina egna länder för att leva och arbeta bland andra folk. De har spridit kunskap om Gud för vilken det varken finns jude eller grek, de har minskat människors lidande och de har genom sina totala uppoffringar skapat förutsättningarna både för ökad levnadsstandard och för befrielsen av folk som vi har fått erfara på så många platser.”

Det politiska motståndet som finns i Norge leder både till att det är svårare att få både ett ekonomiskt och politiskt stöd till befrielserörelserna och lättare att bibehålla aktivismen. Medan det i Sverige råder en bred enighet bakom att ge stöd för befrielsekampen i Södra Afrika, ofta med mittenpartierna som pådrivande leder NATO-medlemskapet till hinder för att få till stånd samma tidiga uppslutning i Norge. In på början av 1970-talet tas representanter för befrielserörelserna enbart emot av utrikesdepartementets FN-kontor som kan göra det i kraft av att FN gett befrielseorganisationerna en möjlighet att göra sin röst hörd internationellt. Dock ger Norge 1969 sitt första direkta humanitära stöd till en befrielserörelse när Mozambique Institutet 4 år efter att Sverige gav sitt första stöd får 200 000 NOK genom Specialkommittén for … Men både frågan om Portugals kolonier och Sydafrika är känsliga. NATO önskar ha Sydafrika som en strategisk militär partner. Lika starkt var intresset från Sydafrikas sida. Apartheid framställdes inte bara av Sydafrika utan flera andra västmakter som en bastion mot kommunismen. Gentemot Portugal var problemen minst lika stora eftersom både Norge och Portugal var medlemmar i NATO. Det gjorde det svårt att ta emot representanter för organisationer i krig med denna andra NATO-medlem. Även de flesta fackföreningar var länge tveksamma till att ta emot befrielserörelsernas företrädare. Det gjorde att engagemanget I Norge för befrielsen för både Sydafrika och Portugals kolonier kunde hållas inom samma organisation och dessutom bibehålla en roll som oppositionell kraft mot ett etablissemang som mycket tveksamt började ändra på sig.

Sverige

Solidaritetsrörelsen i Sverige påverkas starkt av två militära offensiver i början av 1968. Den ena med störst effekt är FNL:s Tetoffensiv i Vietnam, den andra är FRELIMO:s start av en militär front i Teteprovinsen i Mocambique. Samtidigt som gerillan gick till strid i Tete lämnade tre konsortier in sina offerter på Cabora Bassadammen som portugiserna planerade bygga i provinsen. Cabora Bassadammen var ett drömprojekt i Norra Mocambique som inte bra skulle innebära produktion av stora mängder elström. Kolonialmakten drömde också om utvinning av rika malmfyndigheter och konstbevattning av land som skulle göra det möjligt för 1 miljon portugisiska kolonister att bosätta sig i området. Företrädare för den vita minoritetsregimen i grannlandet och dess näringsliv drömde om ett Ruhr i Södra Afrika och om ”rika skördar som nu oundvikligen kommer att följa.” Men starkare krafter än så var i rörelse. FRELIMO:s ledare Eduardo Mondlane förklarade på en presskonferens i Dar es Salam 25 mars att:

”betydelsen av … denna beväpnade kampfront är inte begränsad till vårt land. Den är också viktig i det allmänna sammanhanget för kampen i Södra Afrika. Det är tillräckligt att påminna sig att Tete delar gräns med Zimbabwe, där våra ... bröder i detta ögonblick också eftersträvar sin befrielse … mot den rasistiska minoritetsregimen [för vilken] Portugal är huvudallierade. Vår kamp i Tete är därför ett konkret uttryck för vår solidaritet med folket i Zimbabwe och ett direkt bidrag till deras seger. Samma gäller [för] Sydafrika … [vars] intresse i [Cabora Bassa] projektet är så stort att [de redan har] sänt trupper för att försvara byggplatsen för dammen.”

Vid denna tidpunkt följde nästan ingen FRELIMO:s befrielsekamp inne i Mocambique och deras kommunikéer mottogs med skepsis med ett undantag. DN:s utsände Anders Johansson var på plats i Dar es Salama. Han hade redan en månad tidigare följt med Eduardo Mondlane på hans första besök som ordförande för FRELIMO inne i de områden som kontrollerades av gerillan. I april kunde han som första oberoende utsänd rapportera vad han sett i artiklar i Dagens Nyheter och till resten av världen: 

”Jag noterade bara Portugals närvaro i form av vapen erövrade av befrielsefronten, två spaningsplan och några förstörda byar som [hade] skjutits till ruiner av det portugisiska artilleriet. … Jag [fick] tillräckligt med bevis för att säga att FRELIMO har startat ett framgångsrikt befrielsekrig mot den portugisiska kolonialmakten. Redan kontrollerar gerillan större områden än de som innehas av många självständiga afro-asiatiska stater. FRELIMO är effektiv trots en ganska lätt organisation (grader och uniformer existerar inte) och har fler utbildade män än många väpnade arméer i Afrika. Den stöds av civila och kämpar på ’hemmaplan’ i en terräng väl anpassad för gerillakrig.”

Samtidigt som Johansson kunde rapportera inifrån gerillakontrollerade områden inne i Mocambique uppstod en större kris på skolan i Dar es Salam som sköttes av den till FELIMO knutna Mozambique Institute med omfattande stöd bl.a. från Sverige. Fram till konflikten 1968 gav Sverige institutet 1,7 miljoner kronor vilket motsvarade 15% av allt humanitärt stöd till Södra Afrika. Ingen annan befrielserörelse hade en motsvarande stor skola för att utbilda elever på gymnasienivå. I januari hade en strejk brutit ut vid skolan bland eleverna. Den omedelbara orsaken var vägran att delta i obligatorisk tjänst i befriade områden inne i Mocambique innan man kunde få möjlighet till vidare studier i USA eller Europa. Uppeldade av en präst och lärare anklagades Janet Mondlane för att ha CIA-förbindelser man vände sig mot vita mocambikaner och européer som var lärare vid skolan. När hundra elever tågade ut från skolan tvingades den stänga i mars 1968. Krisen förvärrades av att den tanzaniska regeringen tycktes stödja kritiken mot institutet och utvisade i maj tre vita mocambikanska lärare vid skolan och Birgitta Karlström, en svensk volontär engagerad vid Mozambique Institute. En av FRELIMO:s främst baser för stöd hade dragits undan. Men svenska studenter och universitetsanställda ökade sitt stöd. I april skänkte studenterna vid Stockholms universitet 100 000 kronor till institutets verksamhet inne i Mozambique och i maj meddelade femhunda lärare och administrativ personal på Göteborgsuniversitet avsatt 1% av sin lön till utvecklingsprojekt varav 45 000 avsattes till samma ändamål. Även om tanzaniska regeringen snart skulle klargöra att den önskade ett återupprättande av skolan och stödde institutet skulle det dröja flera år innan Sverige återupptog sitt statliga stöd. Skolan startades på nytt som underställd Tanzanias regering och Mozambique Institute gjordes till en formell del av FRELIMO under centralkommittén i mitten av 1968. 

I maj 1968 blev det allmänt känt att det svenska bolaget ASEA tillhörigt Wallenbergsfären var bland intressenterna inom ZAMCO konsortiet som satsade på Cabora Bassaprojektet. Det kom att bli inledningen till en avgörande strid. En omfattande och långvarig svensk investering mitt i det av vita minoritetsregimer styrda Södra Afrika hade allvarligt påverkat möjligheterna att stödja befrielsekampen och satt Sverige mellan två stolar. Det fanns invändningar mot att ha med ett företag från ett land så kritiskt till både Sydafrika och Rhodesia som Sverige. Men Marcus Wallenberg hade lyckats övertyga sin nära bekant den portugisiske utrikesministern Franco Noguiera att den politiska oppositionen inte var något problem. Det hade lett till att utrikesdepartementet i Lissabon till slut accepterat ASEA. Avgörande var att projektet innefattade överföring av elektricitet till Sydafrika över 200 mil. ASEA var världsledande när det gällde att omforma och överföra högvolts direktström och hade därför en nyckelroll. Om konsortiet vann budgivningen väntade en order till ASEA på mer än 100 miljoner kronor vilket skulle vara bland de största företaget någonsin haft. 

Reaktionerna blev kraftiga. FRELIMO:s representation som just öppnat i Sverige tog till hårda ord: ”Svenskar engagerade i Cabora Bassaprojektet måste räkna med möjligheten av att få en kula genom hjärtat.” SSU krävde att regeringen stoppade ASEA:s engagemang i projektet. Många reagerade i en tid när konflikterna om Södra Afrika stod på sin höjdpunkt. En vecka tidigare hade ungdomar stormat tennisplanen i Båstad och stoppat matchen mellan Rhodesia och Sverige. Bakom fanns en massiv opinion med stöd från samtliga ungdomsförbund utom moderaternas. Metoderna att gå till direkt aktion väckte mycket kritik men stödet för Zimbabwe ökade påtagligt. SSU skänkte ZAPU 5 000 kronor direkt efter den inställda matchen och FPU startade en ny Rhodesiakampanj för att stödja samma organisation. I motiveringen för insamlingen kritiserades ”marxisterna på Södra Afrika Bulletinen” som ”nöjde sig med strategiska råd och klapp på axeln åt de förtryckta. … tvärtom, svensk liberalism måste praktiskt stödja befrielsen av Zimbabwe.  … Varje succé för ZAPU är ett nederlag för vit fascism i Södra Afrika.” Mer diskret ökade den svenska regeringen samtidigt det humanitära stödet till Zimbabwe. I maj beslutade UD att ge 50 000 US dollar till den nyligen etablerade Zimbabwe Christian Care via Världskyrkorådet till offer för rasdiskriminering i landet. På så sätt stod Sverige för närmare hälften av biståndet för familjer till 475 politiska fångar. I tillägg beslutade SIDA om 7 000 brittiska pund till stöd för ett fängelseutbildningsprojekt vilket var två tredjedelar av summan för att bistå 368 fångar. Trots svåra villkor i fånglägren lyckades många ta akademiska examen på distans genom korrespondenskurser med brittiska universitet. 

I både fallet med Cabora Bassa och Båstad sågs Wallenberg som central. Indirekt i fallet med tennisen genom finansiering av Svenska tennisförbundet rörande Davis Cup matchen och direkt i fallet med dammbygget i Mocambique genom sitt ägarskap av ASEA. Många Wallenbergföretag var dessutom engagerade i Sydafrika vilket redan bojkottdebatten i början av 1960-talket gjort tydligt. ASEA-direktören Åke Vrethem hade in en TV-debatt 1963 karakteriserat Sydafrika som ”den mest framstående utposten och stöttepelaren för civilisation i Afrika.” 

När kampen för solidaritet med Södra Afrika gick in i ett avgörande stadium kom de mest känsliga delarna av bristerna på sammanhang i den statliga politiken upp till ytan. Inrikespolitiskt fanns sammanhangen och vilka frågor som  var viktigast att ta itu med första klart formulerad. Det hade skett tydligt i striden om tilläggspensioner med den klassiska socialdemokratiska parollen ”Gärna en medalj men först en rejäl pension” illustrerat av en stolt pensionerad arbetare med medalj på en affisch inför folkomröstningen 1957. I den utrikespolitiska frågan om utformningen av solidaritet med Södra Afrika hade regeringen vänt på resonemanget och hävdade gärna en rejäl ekonomisk sanktion någon gång i framtiden när alla andra också vill införa den men först en rejäl medalj som hyllning till er kamp på våra 1:a maj demonstrationer och humanitär hjälp. Nu ifrågasattes denna särskiljning av ekonomi och politik från både liberaler, vänsterpartister och i växande grad från socialdemokrater. En stor klyfta växte fram inom socialdemokratin. 

ASEA gick till motangrepp. Oroade över den påverkan av opinionen som var på gång informerade ledningen fackföreningen på Ludvikafabriken att leveranser till projektet skulle garantera 300 man arbete under tre år. Det ledde till att fackföreningen förklarade att de inte kunde visa solidaritet med svarta på bekostnad av egna jobb, ett ställningstagande som stöddes av Metallarbetarförbundet och LO:s ordförande Arne Geijer. Handelsminister Gunnar Lange gav sitt tillstånd till ASEA:s deltagande i konsortiet med hänvisning till att det rörde sig om försäljning av en produkt och inte en investering. Han angreps hårt av Ahlmark. Samtidigt var Mondlane och FRELIMO mycket ansedda röster i den svenska politiska debatten inför valet som också hölls. Både socialdemokrater och liberaler stred om att bästa företräda Mocambiques nationella befrielse. För socialdemokraterna i behov av ett allmänt gott rykte som goda företrädare för fattiga i världen i ett samhällsklimat där u-länderna och frigörelse från förtryck sågs som viktigt var situationen allt känsligare. På ena sidan stod regeringen, partiet, Metall och LO, på den andra SSU och Aftonbladet.

10 juli kungjorde den portugisiska regeringen att kontraktet för Cabora Bassa provisoriskt tillfallit ZAMCO. Därmed var det inte längre en hypotetisk fråga om Sverige var indraget och diskussionen fick en mer konkret karaktär. Anders Johansson i DN fokuserade på en ny aspekt. Sydafrika var inte längre en lika het fråga i Sverige trots att dammprojektet skulle förse Sydafrika med ström. Handelsminister Lange kunde avfärda det faktum att ASEA skulle bygga en mottagarstation för strömöverföringen i Johannesburg med att det inte fanns några sanktioner riktade mot Sydafrika utan större protester. Annat var det med den möjliga förbindelse till Rhodesia som Anders Johansson nu pekade på eftersom FN utfärdat obligatoriska sanktioner mot detta land i december 1966. Johansson kunde peka på att Rhodesiaregeringen var intresserad av köp av elektricitet från Cabora Bassa. Samtidigt som Johansson tog upp denna koppling gick han hårt åt den socialdemokratiska politiken som ”förstärkte och förlängde Salazarregimen kolonialmakt” och han menade att man ”i konsekvensens namn måste avstå från att tala om solidaritet med världens förtryckta på första maj och vid andra tillfällen.” 

I mars 1968 hade en av regeringen tillsatt kommission presenterat ett förslag till lag enligt vilken alla import och export till Rhodesia skulle förbjudas. Alla var överens om att sanktioner skulle införas mot Rhodesia så debatten kom att gälla om ASEA:s medverkan i konsortiet skulle innebära ett brott mot FN:s sanktioner och den tilltänka lagen. Att företag från Rhodesia deltog i projektet som leverantörer av byggmaterial stod alltmer klart, likaså intresset från Rhodesias sida att köp elkraft därifrån. Likafullt ignorerade både regeringen och ASEA frågan. 

En radikalisering av opinionen fortsatte. I oktober krävde Folkpartiets ungdomsförbund att svenska sanktioner skulle utsträckas till hela Södra Afrika. Två veckor senare meddelade socialdemokratiska studenter i Lund att skulle stoppa ASEA:s medverkan i Cabora Bassa projektet ”med alla medel”. Man betonade att uttalandet skulle ses som ett hot –”Om regeringen fortsätter med sin undvikande handlingar och passivitet  .. kan vi inte se någon annan utväg än att påbörja direkta aktioner mot ASEA.” Socialdemokratiska studenterna verkställde dock inte hotet men andra gick till direkt aktion. I slutet av november organiserade Studenter för ett demokratiskt samhälle i Göteborg en sit-in vid ASEA:s kontor i Göteborg. Det ledde till en massiv polisinsats och 42 demonstranter greps. Fyra dagar senare ockuperades ett kontor tillhörande den Wallenbergägda Handelsbanken. I mitten av december genomfördes samordnade demonstrationer mot ASEA i Göteborg, Lund, Malmö, Stockholm, Umeå, Uppsala och andra platser. I Västerås där ASEA hade sitt huvudkontor möttes de 300 till 400 demonstranterna av 130 poliser, det största polisuppbådet som dittills förekommit i Västmanlands län. 

Demonstrationerna riktade sig inte bara mot ASEA utan också mot den socialdemokratiska regeringen som anklagades för att tala med dubbla tungor. I FN röstade Sverige för en resolution som vände sig både mot Portugals politik i sina afrikanska områden som finansiella intressen som verkade där. Självmotsägelsen mellan regeringens internationella ståndpunkt och dess hållning till Cabora Bassa affären kritiserades skarpt av U-aktionen och andra i solidaritetsrörelsen. 

Men det var samtidigt med att denna debatt nådde sin höjdpunkt som socialdemokraterna tog de första konkreta stegen för att ge officiellt stöd till PAIGC och andra befrielserörelser i Södra Afrika. När Pierre Schori i partiets tidskrift Tiden hösten 1968 skrev den inflytelserika artikeln Befrielserörelserna och vi bereddes marken. Schori menade att socialdemokratern partiprogram redan 1960 

”inte satte några hinder i vägen för kämpande, eller ens revolutionära, befrielserörelser. [Programmet] understryker solidaritet med målet för internationella rörelser, inte metoderna för de använder  kampen: ’I sin strävan att förverkliga socialistisk social förändring hemmavid, känner svensk socialdemokrati släktskap med alla krafter i världen som kämpar för idealen om demokratisk socialism.’ Samma grundsyn återkommer i grunderna för partiets internationella solidaritetsfond. Praktiken visar också att [det socialdemokratiska partiet] har gemensamma intressen med social frigörelserörelser som inte bekänner sig till socialism, även om de flesta gör det … Erfarenheten från vårt samarbete med befrielserörelser i hela världen visar att vi knappast kan anta en föreskrivande doktrin som  [kan] tjäna som en generell regel för vår politik. Vi måste utan fördomar pragmatiskt finna vår väg och vara öppna för nya kontakter .. när vi lägger grunden för vår framtida politik rörande dessa vitala frågor. Vitala, därför att i folken frigörelse ligger hoppet om en bättre värld.”

Socialdemokratin följde snabbt FN-resolutionen som uppmanade till materiellt stöd åt folk för att de skulle kunna frigöra sig från Portugals dominans. 9 december förklarade utrikesminister Torsten Nilsson att den svenska regeringen var ”i kontakt med ett flertal ledare för afrikanska befrielserörelser ” och ”förberedde hjälp [med] humanitärt stöd .. som sätter medlemmarna i dessa rörelser i en bättre situation för att fortsätta deras kamp för frihet åt sitt folk.” Det var ett historiskt genombrott. Antiapartheidrörelsens veteraner som Per Wästberg välkomnade beslutet. 1969 gav riksdagen 1 miljon kronor till PAIGC:s humanitära verksamhet och 50 00 kronor till Zimbabwe Welfare trust som var en formellt fristående organisation men knuten till ZANU på sliknande sätt som Mozambique tidigare varit till FRELIMO. Senare skulle det bli sammanlagt en miljard till befrielserörelsernas humanitära verksamhet. Direkt i samband med ministerns tal i december 1968 gav socialdemokratiska partiet 10 000 och SSU 5 000 kronor till FRELIMO. 

Men FRELIMO var inte nöjda med enbart humanitärt stöd. När Miguel Murupa utsänd från FRELIMO:s utrikessekretariat kom till Sverige och besökte handelsminister Lange i början av december fortsatte konflikten. Lange menade att det inte fanns belägg för att dammprojektet samband med Rhodesia inte var belagda och att projektet på sikt skulle vara till nytta för folket i Mocambique i alla fall. Regeringens hållning kunde inte ändras. Inte bara SSU reagerade utan också Claude Zhokwenda från ZANU skrev artiklar i den socialdemokratiska pressen och vände sig mot påståendet att projektet inte vara viktigt för Zimbabwe, en typ av kritik som var extremt ovanlig eftersom befrielserörelsernas studenter i Sverige brukade enbart föra fram ståndpunkter när det gällde situationen i sitt eget land. Än mer ovanligt var att besökande representanter för befrielserörelser vände sig mot den svenska regeringen offentligt. När Murupa inte uppnått något resultat hos handelsministern anslöt han sig till demonstrationen i Västerås mot ASEA och den svenska regeringen. Eduardo Mondlane repeterade sin utsändes hot mot svenskar från början av året i sin sista intervju med svensk press före han mördades av en brevbomb i februari 1969. Han sa att ”vi kommer att gör allt vi kan för att skjuta de svenska tekniker som deltar i … konstruktionen av Cabora Bassa.”

Lönnmordet på Eduardo Mondlane väckte starka känslor i Sverige. Folkpartisten Ahlmark skrev att det finns inget bättre sätt att hedra Mondlanes minne än att följa hans råd och göra allt för att isolera Portugal ekonomiskt. SFS skänkte 80 000 kronor till Mozambique institutuet. Men ledningen för socialdemokraterna ändrade inte hållning. Konflikten ökade inom socialdemokratin och inte bara SSU och Aftonbladet kom i allt starkare konbflikt med ledningen. På ett socialdemokratiskt möte i Stockholm med statminister Tage Erlander som talare antogs enhälligt av mötet ett uttalande mot partistyrelsens ståndpunkt, med krav på stopp för ASEA:s deltagande och anklagelser mot regeringen för hyckleri. På ett möte med socialdemokratiska partidistriktet i Stockholm med utrikesminister Torsten Nilsson som ordförande blev utslaget efter 4 timmars debatt om Cabora Bassa 178 röster för regeringen och 145 röster för oppositionen. 

28 maj 1969 antogs Rhodesialagen i riksdagen och därmed löstes konflikten och regeringen slapp att direkt ingripa. Debatten i frågan sammanföll med debatten om stöd till befrielserörelser. Socialdemokraten Birgitta Dahl hävdade att det regerande partiet måste integrera utrikes, handels- och biståndspolitik för att främja internationell solidaritet. Socialdemokrater, vänsterpartisten CH Hermansson och folkpartister som Per Ahlmark och Ola Ullsten tävlade med varandra med argument för ökad kontroll av svenska privata investeringar utomlands och ökad kontakt med befrielserörelser. 

I Rhodesialagen togs uttryckligen med elektricitet. Mot den bakgrunden drog ASEA 3 september 1969 tillbaks sitt deltagande i projektet, samma dag som det Sydafrikanskt ledda konsortiet fick kontraktet av Portugal. Det var en stor seger för svensk solidaritetsrörelse som fick internationell uppmärksamhet. På socialdemokratiska partikongressen kunde Olof Palme på hösten ta över ledarskapet efter Tage Erlander utan konfliktfyllda motsägelser i den socialdemokratiska utrikespolitiken. Partiet och landet var enat med få udda undantag till häger bakom en internationellt unik stöd till befrielserörelserna.

FRELIMO skulle fortsätta få inre problem vilket gjorde att det officiella stödet fortsatte att utebli till Mocambique institutet. Men Portugal reagerade på den svenska politiken efter riksdagsbesluten och att socialdemokraterna bjöd in ledarna Amílcar Cabral för PAIGC och Marcelino dos Santos för FRELIMO till sin partikongress 1969. De kommunala myndigheterna i Lissabon, Luanda och Lourenço Marques beslöt bojkotta svenska produkter. Fartyget Sunnaren som spelat en så tragisk roll i början av konflikten kring Södra Afrika 1963 när den svenske kaptenen överlämnade en politisk flykting till säkerhetspolisens tortyr fick återigen en roll i konflikten. Tillsammans med Bullaren och Skälderviken vägrade hamnarbetarna att lossa skeppet i Mocambique uppretade av den svenska politiken mot Portugals intressen. I Sydafrika och Brasilien väcktes också protester mot Sverige men även på närmare håll. De Norske Klippfiskexportørers Landsforeningen blev oroade av den svenska hållningen gentemot Portugal och dess kolonier i Afrika. Viktigare var det stöd som kom från många håll som motsatte sig den fascistiska portugisiska regimen inklusive från den socialdemokratiske oppositionspolitikern och framtida statsministern Mário Soares i Portugal. 

Svenskar fortsatte att engagera sig för befrielsen av Portugals kolonier. Inte bara den socialdemokratiska regeringen utan också Folkpartiet utformade en politik formulerade i riktlinjer kallade Stöd till befrielserörelserna. Den presenterades i maj 1969 och var på flera punkter lik den socialdemokratiska. Den gjorde klart att stödet enbart kunde gälla humanitära insatser och samtidigt lika klart att stödet kunde ges till befrielserörelser med alla dess konsekvenser:

”Humanitär-civilt stöd av detta slag kan utan restriktioner utsträckas till ett parti, eller partier, i en beväpnad konflikt |trots att det] naturligtvis kunde betyda att befrielserörelsen [därmed] skulle kunna [komma i en ställning] som frigjorde resurser för den väpnade konflikten.”

Här betonades att det ideologiska synsättet och metoden för hur man arbetade var av mindre betydelse för att en befrielserörelse skulle få stöd. Eftersom Centerpartiet samordnade sin politik på detta område med Folkpartiet och Vänsterpartiet kommunisterna sedan 1967 krävt stöd till befrielserörelserna fanns en bred samstämmighet i synen hos partier som företrädde 85% av befolkningen.

Allt oftare reste svenskar på besök till befriade områden, dock ofta under betydligt mindre riskabla omständigheter än vad finska aktivister strax därefter skulle göra i Angola. Göran Palm skickades av SIDA till det av PAIGC sedan 1964 kontrollerade områden i Guinea-Bissau. Han kunde rapportera att gerillaledaren Cabral betonade vikten av att stöd utsträcktes också till inte bara hans eget PAIGC och till FRELIMO i Mocambique utan också till MPLA i Angola. Cabral betraktade Angola som den mest avgörande fronten i kampen för frigörelsen av Portugals kolonier. När det gällde vem man skulle stödja i Angola skulle åsikterna dock fortsätta att gå isär i Sverige. I juli-augusti genomförde folkpartisten Olle Wästberg en rundtur i FNLA-gerillans områden i Norra Angola och dess baser i Kongo som en av de första internationella besökare någonsin hos befrielserörelserna inne i landet. De delar av Angola han besökte beskrev han som närmast avfolkade efter den portugisiska arméns framfart för att stoppa befrielseuppror. Wästberg kom så nära som till 25 mil från huvudstaden Luanda. Här rapporterade han att FNLA etablerat sin egen myndighet med sitt eget försvar, sjukhus, skolor och kyrkor. Att MPLA fångar torterades och avrättades på FNLA-basen Kinkuzu i Kongo som Wästberg besökte rapporterade han inte. Kontroverserna i Sverige om man skulle stödja MPLA ler FNLA skulle fortsätta som den mer eller mindre enda punkten där det rådde motsättningarna bland den stora majoriteten partier som stödde befrielserörelserna i Afrika. Under tiden fick ingen av befrielserörelserna i Angola något officiellt stöd.

Men på andra sätt var solidariteten med Södra Afrika ifrågasatt och aktiviteten tycktes avtagande. Sydafrikafrågan som engagemanget börjat med hade kommit så långt i bakgrunden att Konsum slutade med sin bojkott av sydafrikanska varor 1969. Uppsala Sydafrikakommitté menade i mitten av 1969 att 

”Socialdemokratiska partiet är ett borgerligt reformistiskt parti som stöds av .. goda relationer med storkapitalet. De bedriver en politik av klassamarbete vilket leder till en social form karakteristisk för högt utvecklade kapitalistiska länder, nämligen strukturfascism. I ett sådant samhälle kan kapitalisterna tvinga en grupp arbetare att överge den proletära internationalismen och – som i fallet med Ludvika – anta en snäv nationalistisk hållning.”

FRELIMO-gruppen som startat i Uppsala 1966 gick i upplösning april 1970. Grundaren förklara upplösningen med en ideologisk analys: ”Stormcentret i kampen mot USA-imperialismen ligger idag i Sydostasien. … Därför är det korrekt att delta i kampen … genom den anti-imperialistiska fronten FNL-grupperna … Att ge högre prioritet åt FRELIMO skulle vara likvärdigt med att begå ett strategiskt misstag. De [antiimperialistiska] krafterna skulle splittras upp och kampen ledas in på ett sidospår.” 

Dick Urban Vestbro som kritiserade FRELIMO för att inte vara socialistiska i en artikel i tidningen Tidssignal 1969 beskrev långt senare situationen som att:

”Vi i Sydafrikakommittéerna … var snabba med att förminska FRELIMO:s betydelse i jämförelse med FNL i Vitenam. .. Jag begränsades inte av någon blygsamhet när jag kritiserade FRELIMO för att inte vara socialister, vad nu det kan betyda i samband med Mocambique. … Lite senare fick vi som hade sett oss som sanna revolutionärer [och] hade kritiserat FRELIMO för att officiellt representeras av en ’amerikansk medelklasskvinna’ .. föreläsningar om FRELIMO:s revolutionära riktlinjer av Janet Mondlane själv.”

När Svenska FRELIMO-gruppen i Uppsala upplöste sig själv till förmån för att delta i Vietnamrörelsen hade en reorganisering av Afrikasolidariteten redan påbörjats utifrån den bredare syn som Lunds Sydafrikakommitté uttryckt i januari 1967. I November 1968 bildades FRELIMO-gruppen i Stockholm. Mer lokalt och tätt organiserad som en insamlings- och politiskt verksam grupp på en stor arbetsplats i Stockholm blev den en brygga för Afrikasolidariteten under åren när Sydafrikarörelsen kom alltmer bort ur fokus och innan en ny organisering kunde ta fart på 1970-talet. 

Den helt dominerande solidaritetsrörelsen var FNL-grupperna. Oberoende av dagspolitiska framgångar och med ett stöd bland riksdagens partier och i den allmänna opinionen som låg från början kring 1 procent istället för som för Södra Afrika kring 85 procent var det FNL-grupperna som drev fram det stora skiftet i synen på världen och ändrade på mångas syn även på det svenska samhället. 

Under våren 1968 arrangerar SKfV en internationell Vietnamkonferens med 140 deltagare och fortsätter stödet till amerikanska desertörer som i allt större antal kommer till Sverige. Den 1 maj organiseras Röd front tåg på flera platser där FNL-grupperna deltog. Det var den första utbrytningen ur socialdemokratiska demonstrationer sedan början av 1950-talet. Initiativet togs av KFML och utöver DFFG deltog också Clarté. 

1968 hade Clartéisterna fått fullt genomslag för sin politik i DFFG. Parollerna man enades om var USA ut ur Vietnam, Bekämpa USA-imperialismen och stöd till Vietnam på dess egna villkor. Skolning av medlemmar infördes och FNL-grupperna spreds över hela landet medan antalet medlemmar ökade.

Hösten 1968 upprättas ett informationskontor för FNL i Stockholm på initiativ av SKfV. 9 december uttalar regeringen stöd till befrielserörelsernas kamp med hänvisning till Afrika och Vietnam. Med det medicinska stödet till FNL som redan startat säger man nu att befrielserörelser ska kunna ges humanitärt stöd. Den 10 januari 1969 blir Sverige första landet i väst att upprätta diplomatiska förbindelser med Nordvietnam medan kriget pågår för fullt. Sverige väljer sida.

Solidaritetsrörelsen utvecklades också starkt i övrigt. Alternativrörelsens U-aktionen som fått god start på sin  kampanj för 1% bistånd redan under 1967 kunde lätt få nya samarbetspartners och bidra till ett ökat solidaritetsengagemang under 1968. U-aktionens kårparti på Stockholms universitet fick ingen avläggare på andra håll men Engel var med och startade NU-grupper runtom i landet från ett kontor hos Svenska Freds- och Skiljedomsföreningen på Jungfrugatan. Ett fåtal NU grupper ställde upp i lokalval. 

I den växande miljön kring olika solidaritetsverksamheter väcker 1% kampanjen för ökat bistånd stort intresse. Den får god uppslutning och snabbt gensvar med riksdagsbeslut om ökning av biståndet i riksdagen. Utanför riksdagen tiggde människor i jutesäckar pengar av riksdagsmännen vid riksdagens högtidliga öppnande återigen och i Kungsträdgården hungerstrejkade olika u-grupper och kristna för ökat bistånd. Höjdpunkten på tredje världen engagemanget i Sverige nåddes i Lund 1968 när det fanns tusen aktiva i olika u-grupper och 4.000 deltog på ett opinionsmöte 17 maj 1968 för ändrad inriktning och ökad omfattning på bistånd till u-länderna. Engagemanget har spridning i hela Sverige. Biståndet som legat kring någon promille av BNP 1965 mångdubblades på några år. 

Äldre organisationer påverkades. I slutet av 1960-talet hade de flesta lokalavdelningarna i världens äldsta fortfarande verkande fredsorganisation, Svenska freds- och skiljedomsföreningen (SFSF) ändrat namn. De hade bytt till u-lands och fredsföreningar med omfattande solidaritetsarbete för tredje världen, Tyresö-TUFF, Saltsjöbaden-Nacka-SNUFF, Norrort-NUFF och andra såg dagens ljus. Omfattande stödverksamhet satte igång politiskt och praktiskt för u-länderna.

Nya organisationer uppstår också. Lars Norberg som studerat socialantropologi tar 1968 initiativ till en ny rörelse för att skaffa sig bildning genom volontärverksamhet i tredje världen. Tanken var att bedriva en långsiktigt hållbar volontärverksamhet som börjar med en förkurs. Fortsätter med arbete i u-länder på samma villkor som lokalbefolkningen och slutar med uppföljande verksamhet i Sverige för att sprida kunskap om tredje världen och värva nya volontärer. Tillsammans med Gudrun Hubendick, en TUG medlem, bygger Norberg upp verksamheten. Även Bill Robertshawe engagerar sig och hjälper till med studiematerial och Christer och Kersti von Malmborg blir några av de första volontärerna som åker iväg. 

Särskilt betydelsefull skulle den massmobilisering som startades bland elever i Sverige och Finland bli för det kommande solidaritetsarbetet. I en tid när FRELIMO var i en långvarig allvarlig kris och inte längre fick statligt stöd till Mozambique-institutet samtidigt som det inte fanns ett riksdagsbeslut varken i Sverige och än mindre Finland om stöd till befrielserörelser gjorde tiotusentals elever på skolorna i Sverige och Finland slag i saken. Det blev eleverna som blev första i Norden med att ge miljontals kronor i stöd till en befrielseorganisations verksamhet. Svenska staten hade tidigare gett stöd till samma verksamhet men inte alls lika mycket och under en tid när Mozambique-institutet formellt var fristående från gerillan. Efter att gerillan centralkommitté tagit över hela makten över Mozambique-institutet sommaren 1968 hade svenska staten redan upphört att ge bidrag. Det blev eleverna som samlade in 2 miljoner kronor till gerillans humanitära verksamhet och därmed gjorde en både materiellt viktig insats och en lika viktig politiskt insats för att öka medvetenheten hos den bred allmänheten om läget i Södra Afrika. 

Operation dagsverke började möta kritik i ett alltmer radikalt politiskt klimat. Kritik mot att medlen missbrukades kunde tillbakavisas. Men i Sverige anklagade Vänsterns ungdomsförbund Operation dagsverke för att bedriva imperialistisk välgörenhet som stödde diktaturregimen i Peru. Det var bara i Norge som Operation dagsverke fortsatte årligen efter 1967 och har gjort sedan dess.

Snart kom dock ett nytt uppsving. Med Sverige och Finland som initiativtagare 1969 och Norge som efterföljare gick elever på gymnasier och grundskolor i bräschen för masstöd till väpnade befrielserörelser i en omfattning som inte skett tidigare varken bland studenter på universiteten, fackföreningar och andra folkrörelser dominerade av vuxna eller från statens sida. Från folkrörelsers sida hade mindre summor samlats in till befrielserörelsers humanitära verksamhet eller valdeltagande följt av visst statligt stöd. 1969 gick Taksvärkki i Finland och Operation dagsverke i Sverige in för stöd till Mozambique-institutet som 1968 underställdes befrielserörelsen FRELIMO och bedrev arbete bland flyktingar och i befriade områden.

Det ledde till kritik i Sverige, nu från högern och än större motsättningar i Finland. Beslutet om stöd kom under en mycket svår tid för FRELIMO med allvarliga motsättningar inom organisationen som lett till att svenska staten slutat att ge bidrag till Mocambique-institutet. Den växande opinion mot Portugals kolonialvälde och svenska företags delaktighet underblåste . Studentkåren i Stockholm beslöt att skänka 100.000 kronor till FRELIMOs utbildningsverksamhet i befriade områden i april och året därpå skänkte efter politiska diskussioner till samma ändamål Studenternas utvecklingsfond 80.000 kronor som finansierades den tia som svenska studenter skänker till humanitära ändamål i sin kåravgift. I frågan stod strid särskilt i Göteborg mellan att skänka till mindre radikala projekt eller till FRELIMO som avgjordes till Mozambique-institutets fördel. Studentkåren i Umeå samlade dessutom in ytterligare 15 000 som ett obundet stöd till FRELIMO. Men dessa studentinsatser skulle snart förminska i förhållande till vad elever kunde åstadkomma.

Strax efter att FRELIMOs ledare Eduardo Mondlanes blivit dödad beslutade elevorganisationen SECO enhälligt att ha Mocambique-institutet som insamlingsmål för Operation dagsverke. Det enhälliga beslutet om stöd till en befrielserörelses humanitära verksamhet togs innan riksdagen mot moderaterna tog samma principiella ställning. Samma år strax före Mondlanes död hade redan en gemensam församling för Suomen Teiniliitto, STL, och dess systerorganisation Finlands svenska skolungdomsförbund, FSS med 121 röster för och 108 röster emot beslutat samma sak. Taksvärkki insamlingen i Finland 1969 skulle gå till FRELIMO:s Mozambique Institute och inte till ett enbart humanitärt projekt stött av UNESCO. 60 delegater lämnade omedelbart salen i protest efter beslutet.

75.000 elever på 478 skolor deltog i Taksvärkki 1969 och samlade in sammanlagt 450.000 finska mark. Pengarna gick till en tryckpress som började trycka skolböcker och annat material för de befriade områdena i Mocambique. I Sverige samlades 2 miljoner kronor in, en större summa än det samlade statliga stödet mellan 1965-68 till institutet som sedan upphört. Norge valde 1969 att stödja UNESCO istället för mer radikala institut som leddes av gerillan men valde senare att också gå samma väg som i Sverige och Finland.

Kampanjen hade inte bara en ekonomisk verkan av stor betydelse för gerillan. Den innebar också en omfattande medvetandegörande och folkbildning. Inför Operation dagsverke studerades Eduardo Mondalens bok Kampen för Mocambique. I TV, radio och tidningar bevakades kampanjen. Kampanjen  spelade en avgörande roll för relationerna mellan Mocambique och Sverige. Janet Mondlane skrev om saken:

”Det är inte möjligt att uttrycka omfattningen av vår känsla av beundran för de svenska elever som outtröttligt arbetade för att hjälpa de unga studenter som kom från Mocambique. Effekterna av våra svenska vänners ansträngningar kommer att kännas efter deras egen generation, för det är denna generation av studenter som kommer att fortsätta lägga grunden för ett nytt land.”

Närmare trettio år efteråt uttrycker hon i en intervju fortfarande samma vikt som Operation dagsverke hade:

”Det är så en form av massmedvetande om vad som hände i Mocambique verkligen började … det var inte bara pengarna som var viktiga, men medvetandegörandet av en hel befolkning. Dessa unga människor gick hem och talade om vad de gjorde. D et var en stor händelse.”

På så sätt bidrog eleverna till ett folkligt stöd som gjorde att de nordiska ländernas regeringar kunde stödja den av USA och andra terroriststämplade befrielsekampen i Södra Afrika. Sammanlagt beräknas bara det svenska stödet från 1964 och framåt till hela Södra Afrika hade befriats och Mandela kom till makten ha uppgått till 4 miljarder kronor. Av dessa gick en miljard till befrielserörelser, främst till ANC, fram till avskaffandet av apartheid i Sydafrika 1994. Ett stöd som fick stor omfattning först på 1970-talet och framåt.

38. NATO och Warzawapakten

Här kommer ett ofärdigt kapitel om folkrörelserna och förhållandet till de olika säkerhetspakterna.

I slutet av 1960-talet började förhållandet till kalla krigets motsatta block bränna till på nytt med stor inverkan på folkrörelserna i de olika länderna. På den ena sidan började nya folkrörelser föra fram en systemkritik och komma så långt att den egna statens medlemskap i NATO alltmer öppet ifrågasattes. På den andra sidan blev Warzawapaktens inmarsch i Tjeckoslovakien en vändpunkt för hur folkrörelserna skulle förhålla sig till globala frågor. 

Det var i de två länder som upplevt inbördeskrigsliknande former som splittringen blev som mest tydlig. I Finland med sitt inbördeskrig 1918 och i Danmark med sin väpnade motståndsrörelse mot Tyskland som samtidigt tvingades vara motståndare till den egna regeringen som samarbetade med tyskarna under ockupationen från 1940 till 1943 var klyftorna i samhället fortfarande mycket starka. I Finland blev effekterna av invasionen av Tjeckoslovakien att stora delar av de radikala folkrörelserna med arbetarklassbakgrund stödde Sovjet och 1950-talets finska låsningar av den politiska kulturen kunde återupprättas. En tudelat samhälle organiserat som två separata samhällen med en radikala arbetarklasskärna på ena sidan starkt förankrad i ett alternativsamhälle med egna banker, kooperativ och rganisationer med aktiva medlemmar stod i harnesk mot ett högerinriktat borgerligt samhälle. Denna radikala arbetarklassminoritet hade dock visst manöverutymme i kraft av en center-vänsterallians för att främja global avspänning utifrån Finlands geopolitiska situation och dess avtal med Sovjetunionen. På det utrikespolitiska området rådde en bred uppslutning bakom realismen i en politik som tog hänsyn till avtalet med Sovjetunionen men i övrigt gällde ideologiskt krig med kommunister och radikal arbetarrörelse. 

Fram till invasionen av Tjeckoslovakien hade en ny vänster vuxit fram i Finland och ått en hel del särskilt intelektuellt genomslag genom de Hundras kommitté oc h det växande internationella solidaritetsarbetet. Det var en vänster lika skeptisk kalla krigets blocktänkande och kritisk till både Sovjetunionen, Kina och USA. Atte Blom arbetade på Hufvudstadsbladet som också kallades Husis eller Hbl där han inte var så välsedd och betraktad som alltför vänsterradikal. Han skrev om rock och jazz när han inte startade USA-gruppen i tricont för att uppmärksamma ”det andra Amerika” som gjorde motstånd mot Vietnamkriget. Blom beskriver hur klimatet var:

”Efter Prag 68 reagerade jag som de flesta andra. Vi var först utanför ambassaden på Fabriksgatan. Snart efter oss kom högerfolkets massor med förvridet hat i ansiktet. Jag drog mig snabbt bort. På Husis hade man observerat min närvao i protestvågen. Jag blev väl mottagen på kontoret. Över en natt hade jag förvandlats från bolsjevik till patriot. Jag lämnade Hbl frivilligt.”

Liisa Liimatainen lämnade inte bara sitt jobb utan landet efter effekterna av Sovjets invasion i Finland. När hon lämnade Finland och valde Italien istället hade hon sju år av politisk aktivitet bakom sig, främst som socialdemokratisk studentaktivist.”För mänskor som jag, av min generation, berodde det egna livet helt på revolutionen – hui, vilket tungt och skrämmande ord! – som skulle komma att verkställas under vår livstid.” Så skriver Liimataien långt senare. Sovjets inmarsch i Tjeckoslovakien och senare röda brigadernas terrorism i Italien var sådant hon tog avstånd från. När Sovjet ockuperade berättar Liimataien:

”Tillsammans med några styrelsemedlemmar för Helsinfors Socialdemokratiska förening ordnade vi en demonstration på Fabriksgatan framför sovjetiska ambassaden. Där slutade den finländska studentaktivismens oskyldiga lek på den soliga gräsmattan. Ockupationen av Tjeckoslovakien var som ett knivhugg i ryggen på alla dem som hade förskt lösgöra sig frrån den offcielal finländska VSB-selen. … Det blev början till den socialdemokratiska studentvänsterns regression.   ... Jag och några andra andra representanter för SDP:s studentorganisation i helsingfors gick till den sovjetiska ambassaden för att be om en förklaring. Vi blev mottagna av ambassadens tredje sekreterare aom angav den stigande västtyska imperialismen som orsak. Medan vi var inne på ambassaden hade demonstrationen vuxit till sig. När vi kom ut igen efter audiesnen gich det lös. … På kvällen hade jag föraningar om att jag senare skulle få sota för det ansvar och initativ jag tagit. Under vintern mognade mitt beslut att slutföra studierna för att kunna lömna Finland. Jag såg att människor som jag inte mer hade plats i landet. För var dag som gick blev rädslan som förorsakats av ockupationen allt synligare inom politiken.”

De stor organisationerna med många politiskt aktiva medlemmar som Fredskämparna stödde invasionen. Utrymmet för den nyvänster som valt eller inte lyckats komma utanför en fokus på intellektuell verksamhet och som lite nedsättande kallat mer aktivistiska rörelser för marscherare hade knappast något utrymme längre. De som hade satsat på aktivism och marscher valde en unik väg i både öst- och västeuropa. De stödde de radikala arbetarklassorganisationerna i Finland som stödde Sovjetunionen. Medan hela övriga Europa sökte frigöra sig från kalla krigets svart-vita världsbild gick utvecklingen i Finland åt ett helt annat håll. (Detta bör skivas om efter att jag vet mer)

I Danmark var utvecklingen delvis likartad. Här stödde också Dansk kommunistpartiet med dess förhållandevis starka ställning i fackföreningsrörelsen och en del fredsorganisationer Sovjetunionen. De hade inte lika dominerande inflytande över systemkritisk folkrörelser som sina motsvarigheter i Finland men utgjorde ändå en väsentlig kraft. Resultatet blev mer splittring….

NATO kritik i Danmark…

Antimilitaristernas aktion i Östeuropa mot invasionen ….

I Norge ….:

På det efterföljande extraordinära landsmötet för ungdomsförbundet 1969 kom krisen för den socialdemokratiska rörelsen i full blom. Gästlistan var full av Arbeiderpartiets ledande personer. Partiordföranden Tryggva Bratteli inledde med ett föredrag och talade om bostadspolitik och vilket bra land socialdemokraterna gjort Norge till samt huvuduppgiften, det kommande stortingsvalet men inte med ett ord det extra-ordinära landsmötet huvudfråga, Norges medlemskap i NATO. Den efterföljande debatten avslöjade en djup spricka mellan två generationer som stod mot varandra. Förslaget om att bryta med NATO antogs av en stor majoritet. Men sönderfallet gick inte att hejda trots det tydliga utfallet som klargjorde var majoriteten stod politiskt. Förhållandet till moderpartiet stod olöst. Flera ledande AUF-medlemmar lämnade organisationen. Flera lokalavdelningar i AUF gick över till maoismen.

Nedanstående bör på annan plats:

Rød Front gick framåt bland studenterna. Till namnet var det en sammanslutning av radikala och revolutionära studenter men dess inriktning bestämdes av maoisterna. I Det Norske Studentersamfund i Oslo gjorde Rød Front sitt genombrott i valet hösten 1969. Med 593 röster mot 478 för en gruppering med personer från alla borgerliga partier tog man över ledningen under många år med ständigt ökade röstetal när motståndarna från olika läger sökte återvinna makten. Hösten 1970 segrade man i valen vid alla universiteten i landet, i både Bergen, Oslo och Trondheim. I Oslo fick Rød Front 1277 röster mot ett moderat alternativ som 1160 ställde sig bakom. Hösten fick populisterna i ”Grønt Gras” 588 röster, och de konservativa 1500 i Oslo. Rød front slog alla sammanlagt i första valomgången med 3245 röster. 

Riktlinjen för marxist-leninisternas mångåriga maktinnehav i studentkåren drogs upp efter segern 1969:

”Vi vill bruke DNS til aktiv støtte for studenternes og arbeiderklassens kamp. Sjølsagt kan DNS aldri innta noen ledende rolle i det revolusjonære arbeiedet. Men DNS kan tjene som et redskap til i ord og handling å sette studentenes kamp inn i et større perpektiv. Arbeiderklassens kamp mot kapitalistdiktaturet.”

Studentkåren intäkter ville Rød Front använda till politisk kamp och inte studentikosa upptåg. 10.000 till Solidarietskomiteen for Vietnam, 10.000 til faglig Studentfront och 10.000 till Kampanjen Norge ut av NATO. Den konservativa motkandidaterna ville också satsa medlen på viktiga samhällsproblem, som ”krisa i bygdesamfunnet” och ”den nasjonale kulturkrisa og tilhøva i vår eigen andedam universitetet”. Man ville hindra att medlen gick till politiska ändamål. Men det skulle dröja många år innan man fick någon chans till det. 

39. Arbetarrörelsen mellan rörelse och organisation

40. Från ungdomsuppror till alternativrörelse och vänster

Konfrontationerna med statsministern i Lund 1969 (och 1971), summering 68-70

41. Den nordiska alternativrörelsens utveckling mot växande likheter

Vid 1970-talets början hade alternativrörelsen starkt genomslag i Sverige, Danmark och Norge, till viss del också på Island men i mindre grad i Finland. Den nya fredsrörelsen hade utvecklats samtidigt i hela Norden. En politisering och mer direktdemokratiska former för kampen startade 1960 genom atommarscherna. 

Den nya kvinnorörelsen fick sitt genombrott i alla skandinaviska länder samtidigt. Men uppslutningen blev snabbt större i Danmark och Norge än i Sverige. I Sverige hade kvinnofrågan fått mer gensvar i den etablerade politiken på samma sätt som miljöfrågan. Debatten hade varit stark redan tidigt på 1960-talet med folkpartiet som en av pådrivarna tillsammans med författare som Eva Moberg. I mitten av 1960-talet bildades nätverk som Grupp 222 där många kunde starta kvinnosakskarriärer in i etablerade institutioner. 

Den nya kvinnorörelsen i Sverige växte fram i reaktion på bristen på radikalitet i den etablerade kvinnosaksorganiseringen och blev till en början i hög grad uttalat socialistisk. 1968 startade en studiecirkel om socialism och kvinnoförtryck, Grupp 8, med en flat organisationsmodell med enbart kvinnor som deltagare liknande den som nya kvinnorörelsen i USA byggde på. Det blev det första organisatoriska uttrycket för den nya kvinnorörelsen i Norden. I Danmark hade redan 1964 en ungdomsförening startat inom Dansk Kvindesamfund i protest mot passivitet i frågan om rätt till pessar och sexualrådgivning för unga flickor i 14-15 årsåldern utan föräldrarnas tillstånd. 1968 skedde en brytning mellan ungdomsföreningen och moderföreningen i frågan om hur provocerande aktioner skulle vara i kampen för abort. I maj planerades ett möte i Köpenhamn för förhoppningsvis 30 personer men det kom 300. Den nya organisationen Individ og Samfund startade med kamp för rätten till abort som en av de viktigaste punkterna på programmet. Organisationen hjälpte abortsökande med problem att få kontakt med en klinik i London på samma sätt som RFHL i Sverige hade hjälpt svenska kvinnor med kontakter i Polen. Medlemmar i Individ og Samfund var både kvinnor och män och den ideologiska debatten fördes kring begreppet könsroller, inte begrepp som tydliggjorde skillnader mer som kvinnoförtryck och manschauvinism. En gemensam utgångspunkt för de skandinaviska länderna var missnöje med kvinnosynen och praktiken i mansdominerade vänstergrupper. En feministisk ideologi utvecklades tillsammans med kampen för dagskrav som rätten till abort. Men det fanns också intresse för att stärka moderns roll genom t.ex. amningen gentemot barnmatsindustrins intressen. I Norge startade Ammehjelpen 1968 för att stödja mödrar i ett samhälle där amningen minskade och traditionell kunskap var svårare att få tag på. Under 1970-talet ökar amningen något i Skandinavien. Amning sågs inte som något som stod i motsättning till kvinnan frigörelse. I Finland startade kvinnor och män 1966 Grupp 9 som arbetade för jämlikhet mellan män och kvinnor. Den blev tillsammans med de hundras kommitté och Novemberrörelsen för hemlösa en av de tre enfrågerörelserna i Finland under 1960-talet början innan studentrörelsens uppsving. I Finland var konservatismen starkare än på andra håll i Norden vilket gjorde att det fanns en hel del påtagligt ålderdomlig lagstiftning som missgynnade kvinnor vilket gick att bekämpa. Abortlagstiftning som i de andra nordiska länderna var en stridsfråga var dock mer liberal i Finland och utgjorde ingen grund för mobilisering.

Arbetarkampen förnyades också i de skandinaviska länderna till att omfatta krav på ett värdigt liv med gruvstrejken i svenska malmfälten 1969-70 och 1-kronas-strejkerna samma år i Danmark. En våg av vilda strejker växte fram som ebbade ut först mot slutet av 1970-talet. Av 30 strejker i Norge 1970 var bara två godkända av LO resten var så kallade ville streiker. Alternativrörelsens frågor fick ett visst genomslag i arbetarrörelsen och man lyckades skapa en del broar mellan facket och andra rörelser. Främst genom arbetsmiljöfrågan och aktiviteter som den gemensamma demonstrationen 1971 i Köpenhamn för lika lön med nyfeminister och fackföreningar som organisatörer.

I alla länderna spelade värnpliktsvägran en central roll, i både Finland och Sverige kan man tala om denna fråga som den mest radikaliserande faktorn kring vilken de mest intensiva konflikterna uppstod, åtminstone i termer av konfrontationer med rättsväsende och ordningsmakt där de nya folkrörelserna avgick med segern. I Finland genom kampen mot förtrycket av totalvägrarna och ett alltmer desperat rättsväsende och ordningsmakt som till slut förlorade stöd även hos högsta statsledningen, något som också skedde i kampen om ockupationen av värnpliktskontoret i Lund och rätten att offentligt uttala kravet vägra värnplikt. Överallt ökade antalet värnpliktsvägrare, i Danmark var det 75 år 1960 och blev 2.000 1970. I Norge skärptes straffpåföljden för de som totalvägrade 1958 vilket ledde till en lagändring 1965 där förändringen i rättspraxis fastställdes. I tillägg till religiöst begrundad vägran hade det tillkommit anarkister som på principiella grunder vägrade all statlig  tvångstjänst vare sig det var med vapen i hand eller vapenfri tjänst. Tidigare sedan 1920-talet hade det getts viss möjlighet att vägra värnplikt på situationsbestämda grunder, något som också följde med när vapenfri tjänst blev möjligt enligt lag 1937. På 1960-talet ökade konflikterna. De som nekade både vapentjänst och vapenfri tjänst kallades till en domstol inte för att dömas men för att få sin identitet och totalvägran fastställd. Eftersom det inte var en rättegång ledde det alltid till samma resultat, 16 månaders fängelse som med en omskrivning kallades avtjäning av den vapenfria tjänsten i tvångsmässiga former utan sedvanliga möjligheter efter fängelsedomar till straffreducering. Ungefär hundra personer dömdes för totalvägran när denna lagstiftning gällde fram till dess att flera civila olydnadsaktioner under 1980-talet pressade fram en ändring av lagen. Kampen för att ta emot amerikanska värnpliktsvägrare i Sverige med aktiv medhjälp från danska Vietnamrörelsen var den kanske enskilt viktigaste nordiska insatsen som gjordes i den internationella kampen mot den till synes övermäktiga USA imperialismen. Många unga utan föregående ideologiskt engagemang i någon organisation väcktes av kravet på att ta personlig ställning till värnplikten eller solidarisera sig med andra som tvingades göra detta. De blev sedan pådrivande och sammanhållande krafter i att förena radikal ideologisk hållning med fortsatt vilja att omsätta ideologi i solidarisk handling. 

När det gäller miljö- och solidaritetsrörelsen tycks Sverige ha legat före. Massaktiviteter för Algeriet kom redan 1961 på skolorna och engångsglasaktionen framför riksdagen dörr genomfördes redan 1966, långt före liknande miljöaktioner i masskala i de övriga länderna. Kring 1970 var dock de andra skandinaviska länderna i stort sett ikapp även om det fanns mindre men ändå betydande skillnader. Som exempel kan nämnas att antalet aktiva medlemmar i svenska Vietnamrörelsen räknades i tusentals medan den danska rörelsen räknade sina aktiva i hundratal. Vid ingången till 1970-talet räknades med 10 000 aktiva i DFFG inom rörelsen samtidigt som andra pekar på att studiecirkeldeltagandet tyder på 2 500 till 3 000 aktiva medlemmar medan man i Danmark räknar med drygt 200 medlemmar i DDV. Men uppslutningen i huvudstadens demonstrationer var minst lika stor i Danmark som i Sverige men betydligt mindre i Norge och övriga Norden. Förhållandet mellan Danmark och Sverige var i det närmaste omvänt mellan de två länderna för kollektivrörelsen där tiotusentals danskar satsade på alternativa boformer medan ett fåtal gjorde det i Sverige.

När det gäller Vietnamrörelsen utvecklades samma typ av motsättningar i alla de nordiska länderna mellan en gren som lockade till sig unga radikala ungdomar där antiimperialismen och maoismen stod starkt och en gren som mer verkade genom traditionella mer representativa former för folkligt deltagande. Konflikten och styrkan i radikalismen kom till tydligt uttryck när DDV samlade 25.000 i en Vietnamdemonstration medan den mycket breda Vietnam 69 samlade 3-5.000 i sin parallella demonstration som hölls dagen innan. I Finland blev den maoistiskt influerade FNL-rörelsen aldrig särskilt stark och slöks snart upp i brett folkrörelsearbete med en äldre form för marxist-leninistisk minoritetsfraktion i kommunistpartiet som radikal ideologisk kraft. I Norge blev splittringen mellan de två grenarna skadlig för massdeltagandet i demonstrationer men den antiimperialistiska Solkom hade ändå 100 aktiva lokala FNL-grupper som genomförde bred verksamhet och spred tidningen For Vietnam ibland med en upplaga över 20 000 exemplar. I Sverige fanns också splittringen men deltagandet i demonstrationer var ändå förhållandevis stort. År 1970 samlade FNL-grupperna 8 000 i en Stockholmsdemonstration, den största dittills. Organiseringen runtom i Sverige var mycket omfattande och Vietnambulletinen spreds som mest i 60 000 exemplar. FNL-rörelsen samlade in 8 miljoner kronor. I början av 1969 fanns 90 lokalgrupper och 1973 som mest – 150 lokalgrupper. I Danmark lyckades de två grenarna ibland samarbeta bättre, ibland under mycket stor polarisering. Rörelsens tidning Vietnamnytt nådde som mest 5 000 i upplaga. Det sammanlagda resultatet av de två danska insamlingarna under hela kriget blev 1,3 miljoner danska kronor för Vietnam 69 och 800 000 danska kronor för det mer radikala Giro 1616. I Sverige samlade FNL-rörelsen ensam in sammanlagt närmare 10 miljoner svenska kronor.

En ny organiseringskultur hade fått stort genomslag i Danmark och Sverige och till viss del i Norge, Island och Finland. Aktivt demokratiskt deltagande blev viktigare än formell demokratisk representation. Särskilt i Danmark fick vardagslivets förvandling en stor betydelse genom nya former för kollektivt boende, inte bara som kollektiv utan också genom grannsamverkan av olika slag. Kollektiven, eller storfamiljerna fick också en viktig betydelse i svenska nyvänstern, solidaritetsrörelsen och miljörörelsen men finns också i Norge. Intresset för alternativ teknik växte också med kampen mot atombomben och miljökritiken. I Sverige växte i slutet av 1960-talet fram intresse för enklare livsstil och enkel teknik genom solidaritetsarbetet. Containerletning blir en del av alternativkulturen och insamling och spridning av begagnade kläder och andra varor blir grund för både livsstilar och organisationer som Emmaus.

Under hela 1960-talet har Danmark och Sverige varit de ledande länderna i utvecklingen av alternativrörelsen och samtidigt varit varandras motpoler. De skillnader som fanns redan i början och mitten av decenniet förstärks även under 1960-talets sista år. Att Danmark är ledande på några sätt märks inte minst på att det är danska impulser både ideologiskt och praktiskt som påverkar utvecklingen av en vardagsengagerad alternativrörelse i Sverige manifesterad i det landsomfattande initiativet Arkiv samtal. Miljörörelsen i Danmark utvecklas mycket sent i hög grad som en kraft i spänningsfältet mellan de två polerna i motkulturen, hippieinriktningen och vänstern. Noah är en kraft som behåller en viss distans till bägge dessa poler genom betoning av vetenskaplighet och professionellt handlag med massmedia där många varmt välkomnar den nya organisationen. Miljörörelsen i Sverige är till en början närmast mer integrerad med motkulturens engagemang för vardagsfrågor och lokal demokrati och ses i t.ex. Stockholm som en och samma rörelse. Genom sin integrering bidrar miljörörelsen till politisering av motkulturen och till mer kritisk hållning till droger. Den svenska miljörörelsen är både mycket tidigare utvecklad än den danska samtidigt som den svenska metoden att bemöta nya opinioner genom att snabbt vidta statliga åtgärder och engagemang i etablerade organisationer gör att det tar längre tid för nya miljöorganisationer att få den typ av gensvar som mötte Noah i Danmark. 

Vietnamrörelsen når sin kulmen i Danmark under växande motsättningar i slutet av 1960-talet. I Sverige går man snarare inför decennieskiftet mot ökad enhet mellan rörelsens olika motpoler och mobiliseringen fortsätter att växa. Medan den danska radikala Vietnamrörelsen börjar lägga alltmer tonvikt på ideologi och kamp mot USA-imperialismen i allmänhet och allt mindre betona Vietnam fortsätter den radikala rörelsen i Sverige att driva på den allmänna opinionen och regeringen mot USA:s krig. Likadant ser det ut för solidaritetsrörelsen i en rad andra frågor. I Sverige när solidaritetsrörelsen till slut också bestående resultat. Regeringen erkänner Nordvietnam och en minister går sida vid sida med Nordvietnam ambassadör och FNL-aktivister i demonstrationståg mot kriget. Sverige börjar också stödja ANC, en organisation som använder våld. Ett stöd som blir mycket stort och omfattar långt mer än alla andra regeringars stöd till ANC tillsammans och mellan 60-70 procent av ANC:s budget, ett stöd som fortgår både under socialdemokratiska och borgerliga regeringar. Inte bara folkrörelser i Sverige utan också regeringen uppfattar tredje världens folk som jämbördiga värda full solidaritet. 

I Danmark når den radikala Vietnamrörelsen aldrig detta mål. Stöd till ANC kommer från danska staten först 1991 när kampen redan är avgjord och den period är över när befrielserörelsen valde att också använda våld. Danmark behandlar tredje världens folk som offer som ska hjälpas med humanitärt stöd, inte som legitima subjekt vars strävan efter suveränitet är legitim. I Finland uppnår solidaritetsrörelsen snart liknande resultat som i Sverige politiskt även om det materiella stödet till befrielserörelserna är mycket mindre även om Taksvärkki samlar in åtskilliga miljoner på skolorna till befrielsekampen. I Norge liknar situationen också mer den svenska än den danska. 

En nordisk solidaritetsmodell med undantag för Danmark växer fram med radikala grupper både hos vänstern och andra folkrörelser som pådrivare, brett folkligt stöd genom självständig organisering som Operation dagsverke och en regeringspolitik som stödjer folkopinionens krav och befrielsekampen i Syd. Betecknande är att i den kanske mest avgörande antikrigsfrågan kämpar många i regeringspartiet socialdemokratern i Sverige sida vid sida med FNL-aktivisterna för att politiskt och praktiskt stödje de amerikanska desertörerna. Ideologiskt är de vänsterradikala krafterna mest pådrivande men i praktisk radikal solidaritetshandling är många andra minst lika pådrivande som vänstern. Den danska solidaritetsrörelsen med all sin militans och förmåga att mobilisera fyra gånger så många i demonstrationer mot kriget vid denna tid jämfört med Sverige misslyckas med att förvandla aktivismen till bestående förändringar i den danska politiken bort från en mer kolonial hållning mot en mer jämbördig relation till tredje världen.

I de demokratiska frågorna skiljer sig också länderna åt. I Sverige lyckas de nya folkrörelserna med bestämdhet avvisa polismaktens inskränkning av demonstrationsrätten. När demonstranterna bryter mot polisens förbud och tränger sig igenom polisens kedjor utbryter kravaller 1967. Regeringen avvisar kraftfullt demonstranternas metoder men samtidigt upphör denna typ av våldsamma reaktioner från polisens sida. Den konkurrerande mer etablerade Vietnamrörelsen gör inga uppmärksammade utspel och snart kan både en regeringsrepresentant och FNL-aktivisterna gå sida vid sida i en demonstration arrangerad av SKfV. Även efter de än våldsammare kravallerna vid den inställda tennismatchen i Båstad väljer regeringen att föra dialog med alla inblandade organisationer och varnar vänstern för att våldsanvändning bereder marken för högerextremismen. Lika bestämt enar sig pacifister och vänstern i kampen för yttrandefriheten genom demonstrationer i Lund som leder till nya kravaller och två tusen studenter pressar statsminister Erlander 1968 på direkta besked mot polis- och åklagarväsendets inskränkning. Statsministern ställer sig på demonstranternas sida i sakfrågan samtidigt som han återigen varnar för att våldsanvändning kan stärka högerextremismen. 

I Danmark är utvecklingen den stick motsatta. Här är det polisen som med våld bryter sig in i demonstrantleden och startar kravaller i stor omfattning. Det leder till att de mer etablerade krafterna i den konkurrerande Vietnamrörelsen tar avstånd från demonstrationsarrangörerna. Solidariteten bryter samman när polisens version tas för given. Polisen, ansvarig minister och rättsväsende startar en lögnhärva för att dölja hur demonstrationsledningens aktiva avståndstagande från provokationer från demonstranternas sida misskötts av polisledningen och civilklädda spanare. Poliskravaller blir accepterat i Danmark och utnyttjas av regering men också ideologiskt av etablerade organisationer för att bekämpa den radikala rörelsen medan i Sverige kravaller startade av demonstranter motverkas genom att dämpa polisens motreaktioner, förmana vänstern att fortsatt våldseskalering blir ett stöd för högerextremismen och en politik där regeringen och den radikala rörelsen kan mötas. Lärdomarna från 1930-talets kamp mot högerextremismen tas till vara i Sverige, i Danmark låter man istället den polischef som gjorde karriär på att bekämpa antifascistiska demonstrationer under tysk ockupation bestämma både etablerade folkrörelsers och regeringens hållning. Danmark går in i 1970-talet med en olöst kris kring demonstrationsrätten och understödjande av poliskravaller medan Sverige kan se fram emot en lång period där demonstrationsrätten är säkrad och våldsnedtrappning är förordad.

I både Danmark och Sverige upprättas särskilda listor på personer som i ett krisläge ska gripas av myndigheterna. Vad sådana listor kan användas till märktes under den tyska ockupationen när danska myndigheter lämnade ifrån sig registren till tyskarna och utelämnade på så sätt sina medborgare till koncentrationslägren. Åsiktsregistrering var omfattande i alla nordiska länder. Den svenska regeringen ljög lika mycket som den danska om att det inte förekom eller hade avslutats. Skillnaden ligger däri att i Danmark ljög också de ansvariga ministrarna för sig själva eller varandra. Medan statsministern upprepade gånger hävdade att åsiktsregistrering upphört genom regeringsdeklarationen 1968 sade justitieministern inte exakt samma sak vilket utan att någon ansvarig politiker i folketinget upptäckte saken öppnade för fortsatt registrering. Säkerhetspolisen gjorde vad den ville. Det som skulle vara destruktion av åsiktsregistren visade sig till slut innebära att de olagliga registren deponerats i USA på danska ambassaden i Washington. I den svenska regeringen ljög de ansvariga ministrarna men knappast för varandra samtidigt som de dämpade polisens provokationer på gatorna, i Danmark flödade de vackra fraserna när folketinget och ansvariga ministrar lurade varandra medan polisprovokationerna på gatorna snarare underblåstes än dämpades. 

På andra sätt är Danmark tvärtom ledande i att demokratisera samhället. Socialt experimenterande tillåts i stor skala och ungdomens lyckas demokratisera undervisningsväsendet för alla samhällsklasser tidigare och långt mer än någonsin annanstans. I Danmark är den demokratiska öppenheten i nischer mycket stor medan det på det övergripande planet sker en brutalisering av statsmakten utan demokratisk hållning varken till befrielserörelser eller den egna oppositionen som stöder denna demokratisering.

42. Alternativrörelsens kunskapssökande under pionjärepoken

Den nya alternativrörelsen förhåller sig på olika sätt till kunskapssökandet i de olika länderna. I Norge är freds- och miljörörelsens utveckling tätt knuten till akademiska miljöer. Folkereisning mot krig startar också tidningen Pax 1962 som blev början till bokförlaget Pax i början av 1960-talet, ett förlag som fyllde en viktig roll också för hela vänstern, kvinnorörelsen och miljörörelsen med en betydande bokutgivning och länge ledande när det gäller pocketböcker. 1964 startar Pax en gemensam nordisk utgivning av häften kallade Nordisk Fredsdebatt tillsammans med Svenska freds och skiljedomsföreningen. Ett ganska stort antal småhäften gavs ut, bl.a. ett om Amnesty 1965. Men utgivningen av serien ger dåligt ekonomiskt resultat och försök till samnordisk förlagsverksamhet får man ge upp. 

Tvärvetenskapliga fredsforskningsinstitutet PRIO startas också i Oslo redan 1959 av Johan Galtung och för en linje oavhängigt till staten. Man deltar i den framväxande framtidsforskningen och det första internationella mötet för framtidsstudier hålls i Oslo 1967. Forskningen demokratiseras genom lika lön för alla anställda och att beslut tas på gemensamma stormöten. Norska miljörörelsen växer också fram i tät samverkan med en ekologisk filosofi som diskuteras både på universitetet och på småbrukargårdar. Kunskapssökande blir snabbt en väl etablerad del av nationens intellektuella liv och inte minst vetenskapen genom personer som Sigmund Kvaløy, Ottar Brox och Arne Naess och bland småbrukare genom personer som Arne Vinje. Den ekologiska filosofin, delvis socialantropologin och fredsforskningen fungerar som sammanbindande samhällsteorier för alternativrörelsen samtidigt som det finns många överbryggningar till andra teorier och ideologier i samhället.

I Finland är utvecklingen likartad på ett sätt med den i Norge. De hundras kommitté får starkt genomslag i universitetsstäderna och lyckas snabbt etablera sig som erkänd motexpertis i freds- och utrikespolitiska frågor. Kommitténs val att satsa på utredning snarare än marscherande på gatorna gjorde att medlemmarna blev starka i sektorsforskning och parlamentarisk påverkan. 1970 kunde ett fredsforskningsinstitut starta med mycket starka kontakter med fredsrörelsen. Kommittén startade tidningen Ydin 1966 och fick en ledande ställning. Till slut prenumerade hälften av riksdagsledamöterna på tidningen. Den stora ämnesbredd i alternativrörelsens kunskapssökandet som fanns i Norge saknades dock i Finland.

I Sverige är det betydligt svårare att etablera resurser för eget kunskapssökande samtidigt som det etablerade samhället snabbt möter de nya rörelserna med omfattande forskningsprogram och offentlig debatt. Sverige får också ett fredsforskningsinstitut, SIPRI, som dock ligger mycket närmare det regeringsbärande partiet och inte fungerar på samma sätt som det norska och finska som en förnyare av kunskapssökandet för alternativrörelsen. En omfattande miljöforskning kommer snabbt igång men den sektoriseras och blir på samma sätt till föga hjälp för alternativrörelsen. Samtidigt som forskningen är starkt sektoriserad binder den etablerade bokutgivningen samman frågorna. Plundring, svält förgiftning heter en av de mest spridda miljöböckerna publicerad 1967. Den är skriven av socialdemokraten Hans Palmstierna och efterfrågar en bättre utvecklings- och miljöpolitik men utan att ifrågasätta i grunden den rådande samhällsmodellen. Istället för att bli etablerat i det nationella intellektuella livet via vetenskapen som i Norge och Finland blir alternativrörelsens frågor ofta mer framburna av enskilda författare, ibland med direkt förankring i folkrörelserna. Arbetarförfattaren Fogelström som blir ordförande för SFSF 1963-1977 ger ut boken I stället för atombomb tillsammans med reservofficeren Roland Morell 1958. Eva Moberg skriver om kvinnofrågan och får gensvar. Författaren Sven Lindqvist går till storms mot kommersialismen vid samma tid i boken Reklamen är livsfarlig och skriver senare flera rapportböcker från tredje världen och är fortfarande aktiv skribent i kamp för ekonomisk rättvisa och mot rasism. Jan Myrdal tar upp de intellektuellas ansvar och Göran Palm ”indoktrineringen av Sverige”. Trubadurer som Fred Åkerström, Cornelis Vreeswijk och Evert Taube ställer sig på alternativrörelsens sida tillsammans med Tage Danielsson, Hans Alfredsson och många andra som tillsammans skapar poesi och bilder av att något annat är möjligt på denna vår änglamark.

Alternativrörelsens sökande efter kunskap kunde dock inte få något institutionellt stöd och fick istället ske på eget initiativ. För de unga teosoferna leder detta till alltmer omfattande initiativ för att diskutera vetenskapens framtid. De får kontakt med många av tidens ledande vetenskapsmän och framtidsforskare i väst och i öst inom Pugwash och andra liknande internationella organisationer. De blir centrala ungdomsaktörer i Nobelstiftelsens försök att med hjälp av konferenser med många nobelpristagare starta ett Världsuniversitet. De organiserar också en internationell konferens i London 1970,”Threats and Promises of Science”. Deras erfarenhet blir att forskarna inte är intresserade av samhällsförändring och miljöaktivism. De unga teosofernas internationella initiativ får därför främst två resultat. Det ena är ett center för alternativ teknologi i Wales, det andra är att ta initiativ till alternativa aktiviteter vid FN-konferensen om miljö i Stockholm 1972. I denna verksamhet dras också andra in med bakgrund i FNL-rörelsen som Björn Eriksson. Han arbetar också med internationella kontakter på Ingenjörsvetenskapsakademin och är sekreterare för Sällskapet riksdagsmän och forskare. Internationellt deltar han på Pugwash-möte i Chicago 1969 och verkar där för uttalande mot närförläggning av kärnkraftverk. Sverige kännetecknas alltså av en stor mottaglighet hos etablerade institutioner för nya frågor men samtidigt att frågorna sorteras in efter etablerade mallar. Svenska aktivister dras också tidigt in i internationella vetenskapliga sammanhang men kan inte som norrmännen bygga upp institutioner som står alternativrörelsen nära för detta. Det sker också en betydligt skarpare brytning mellan en alternativrörelse som inte ställde ekonomiska motsättningar i centrum och vänstern. 

Alternativrörelsen lyckas inte skapa sig några övergripande teorier eller ideologi och vänstern tar istället över nästan helt som dominerande ideologi för systemkritiska rörelser. Det sker i så hög grad att historien ofta skrivs om. Mycket av vad som här skrivs om alternativrörelsen framväxt under 1960-talet i Sverige har aldrig överhuvudtaget publicerats i litteraturen förut eller har sorterats bort med tiden. Genombrottet för massaktioner mot resursslöseriet beskrivs ofta som resultatet av influenser från FNL-rörelsen på miljörörelsen som ledde till Fältbiologernas engångsglasaktion 1972. Att den första massaktionen mot engångsglas gjordes redan 1966 av samma grupperingar med rötter i världsmedborgarrörelse, teosofi och anarkism som samtidigt var pådrivande i de gatukamper som FNL-rörelsen började genomföra är borta. Att den första massolidaritetsaktionen på skolorna inte alls har någon bakgrund i vänstern eller ens att den funnits är helt utraderat ur varje historieskrivning. Men också den del av vänstern som stod alternativör4lsen närmast, anarkismen och syndikalismen är i hög grad borta ut vänsterns historieskrivning. Övriga vänsterns bidrag till framväxten av nya sociala rörelser och deras olika utbrytningar och konflikter med varandra tas ofta upp ingående medan anarkisternas och syndikalisternas bidrag som ofta kom tidigt och hade på flera punkter avgörande inverkan ideologiskt och inte minst praktiskt osynliggörs. 

I Danmark finns en betydligt större mottaglighet för direkt samverkan mellan alternativrörelse, massmedia, folkbildning och universiteten. Noah fick en egen spalt i dagstidningen Politiken och dagstidningen Information fungerade i hög grad som en gemensam offentlighet för olika delar av alternativrörelsen. Rödströmpebevægelsen fick på samma sätt fast plats i veckotidningen Politisk Revy. Försök att starta fredsforskning görs också men når inte så långt i Danmark. 

Alternativrörelsen fick också hjälp av den förhållandevis demokratiska pedagogiken i Danmark. När studentrörelsen växte fram möttes den av viss mottaglighet för krav på demokratisering av universitetet och därmed också stor öppenhet för att ta upp nya samhällsfrågor. Den i andra länder täta kopplingen i undervisningsreformerna där ökad demokratisering infördes samtidigt med ökad styrning efter näringslivets behov skedde i Danmark med en fördröjning. Den danska öppningen skapade stor tillförsikt hos studenterna som också ledde till frihet i demokratisering av vardagslivet i övrigt med experimenterande med boformer och att bryta familjens isolering på olika sätt och skapa offentlighet kring privatlivets problem. Även arbetslivets problem gjordes till offentlig debatt genom att studenter sökte sig till arbetsplatser för att söka samarbete kring sådant som kunde vara av gemensamt intresse. Två studenter tog initiativet och fick hjälp av studiesekreteraren John Mølgård i Lager og Handel som förmedlade kontakter och höll tal på det första mötet om vikten av att bryta ner skillnaden mellan arbetare och studenter. Till en början trodde arbetarna att studenterna skulle komma med kunskap och studenterna trodde att det skulle komma igång ett kollektivt samarbete. Så smått började det hända något. En del rapporter började ges ut om arbetsplatser som Tulip-rapporten från ett slakteri i Vejle och piratkopiering av Sara Lidmans bok Gruva om arbetsmiljön i Kiruna som förlaget Gyldendahl tog 46 kronor för och som i kopierat skick såldes i 3.000 exemplar för 3 kronor. 

Det fanns heller inget stort etablerat kommunistparti som styrde in banorna mot partipolitik. Istället fanns Venstresocialisterne på folketinget som 1967 brutit sig ur Socialistisk Folkeparti, ett parti som i sin tur brutit sig loss ur Kommunistpartiet redan på 1950-talet. Venstresocialisterne var för nya för att leda studentrörelsen som under en tid kunde utveckla sig förhållandevis fritt från påverkan av etablerade institutioner men ändå ha en kanal till folketinget. Kunskapssökandet på universiteten kopplat till folkbildningstraditionen kunde på så sätt bli rätt nära kopplad till alternativ praktik på olika områden. Detta på ett helt annat sätt än i Sverige eller Norge där det varken fanns motsvarande praktik i samma omfattning men heller inte samma demokratisering av pedagogiken. Men den danska stora friheten på universiteten ledde också till en viss tröghet när det gällde att ta upp nya frågor som diskuterades i samhället vilket blev särskilt tydligt när det gäller miljöfrågan. Öppenheten på universiteten och i delar av massmedia bidrog också till ett mindre intresse av att bygga egna oberoende organisationer som kunde främja ett självständigt lekmannabaserat kunskapssökande. Kunskapsintressen professionaliserades och styrdes därmed in i konkurrensmönster istället för i folkrörelsers demokratisering av kunskap.

Men det finns också likheter mellan de nordiska ländernas kunskapssökande under denna pionjärepok. En är hur Luonto-Littoo, Fältbiologerna och Natur og Ungdom i Norge och Danmark blev pionjärer i att popularisera naturvården i en internationell utveckling av föreningar med skolungdomar. Exkursioner och sommarläger ordnades som gav deltagarna en ”trevande, informell undervisning i ’miljövetenskap’. … Amatörvetenskapen kom att uppleva något av en renässans, inledde en ny tillvaro, och en mera utbredd och allmänt omfattad form för miljöintresse började göra sig gällande.”

En annan likhet som kom i slutet av 1960-talet är att det i alla nordiska länder växer fram lekmannabaserade kunskapscentra som under en period utvecklar intensiv diskussion och produktion av kritisk samhällslitteratur. Den främsta kraftkällan är under de år när det är som mest motsättningar inom solidaritetsrörelsen i slutet av 1960-talet. En mängd splittringar uppstår men mitt i detta får självständigt organiserade folkbildningsinitiativ som söker sprida kunskap en roll för att påverka samhället i stort på ett annorlunda och delvis bredare sätt än politiskt handlingsinriktade organisationer. Man kan fråga sig på vilket sätt denna självständiga folkbildningsverksamhet kan ses som handlingsinriktad lekmannaverksamhet. Det ligger både i den oftast informella men ändå starka förbindelsen med nya utåtriktade folkrörelser men också i att förutsättningen för att dessa kunskapsinitiativ skulle få brett genomslag var omfattande frivilligt arbete, ofta i många år utan ersättning alls eller med mycket låga löner. Inte sällan var det den egna tryckpressen, ibland stencilapparaten, som var den mest tyngande och samtidigt viktigaste delen av att få en fungerande verksamhet där man hade råd att producera både större upplagor och småserier till små kostnader. Inte sällan var den som skötte tryckutrustningen den ende avlönade personen i en rörelse och blev smått legendarisk. Så var det i svenska FNL-rörelsen där allt organisationsarbete och produktion av Vietnambulletinen i upp till 60.000 i upplaga skedde oavlönat förutom tryckaren som sägs ha bott vid tryckpressen på kontoret. I Finland var det Tricont som blev det samlande dynamiska kunskapscentret med kontorslokaler i centrala Helsingfors där Demoprint satte upp en offsetpress i källaren som gav service åt alla möjliga radikala grupper. I Danmark blir samlingspunkten för de radikala grupperna ett hus i Köpenhamn med kontor för den radikala Vietnamrörelsen och förlaget Demos. I Sverige bildades det medlemstyrda Ordfront som ett av de nya förlagen i nära kontakt med framväxande antiimperialistiska rörelsen. En demokratisering av kunskapssökandet började växa fram. I Norge fanns redan det väl etablerade Pax forlag som fyllde en central roll för de flesta nya folkrörelserna. Sverige spred sig dessutom de nya kunskapsinitiativen utanför universitetsstäderna. Ordfront flyttade till Småland och är än idag det kanske främsta exemplet i Norden på styrkan i 1960-talets demokratisering av folkbildning och kunskapsspridning. Ordfront magasin har den största upplagan i Sverige av alla tidskrifter i Sverige och saknar motsvarigheter i övriga Norden. Med en omfattande bokutgivning är den medlemstyrda föreningen central i Sveriges kulturliv och kan samla 4.000 åhörare till fördrag med Noam Chomsky och aktivt verka för demokratiska rättigheter efter EU-toppmötet i Göteborg eller organiseringen av sociala forum. I Sverige uppstår också alternativa kunskapscentra för erfarenhetsutbyte inom den delen av alternativrörelse som kinriktar sig på direktdemokrati och grannsamverkan med Arkiv samtal med början i Stockholm med förgreningar i hela landet, en verksamhet som 1974 flyttar till kollektivet Storsand i Smedjebackens kommun i Dalarna. Liknande tendenser finns i Norge där lokalsamhällestraditionen står starkt och de nationellt betydande ideologiska diskussionerna och kunskapsproduktionen lika gärna kan försiggå på Arne Vinjes småbruk i Vinje i det inre av Telemark eller alternativkollektivet på Karlsöy i Troms yttre skärgård i Nordnorge som i Oslo. I Danmark finns en del liknande initiativ om än inte lika starka med Årshus som en motvikt med stark folkrörelsesamverkan jämfört med Köpenhamn och lokal folkupplysingstradition runtom i landet men i Finland är dessa tendenser svagare. 

Johan von Bonsdorff beskriver 30 år senare detta ”närmast febriga” lekmannaengagemang med intensivt sökande efter kunskap och skapande av kontakter i Tricont. Hans ord kan stå som en samlande beskrivning av den känsla som bar fram de nya initiativen: 

”Även om telekommunikationer vid denna tid fortfarande var besvärligt hindrade det oss inte från att känna oss i lag med den världsvida rörelsen; vi kände att vi var i pakt med den globala tidsandan. Detta var sannerligen min mest passionerade tid i mitt aktivistliv.”

43. Bemötandet av de nya folkrörelserna i Norden

Pionjärepoken avslutas i de tre skandinaviska länderna med en relativt likartad alternativrörelse som dock mottas på olika sätt av det etablerade samhället. I Sverige omvandlas snabbt de nya rörelsernas frågor till statlig politik och statligt närstående sektorsforskning. Denna uppsugning i etablerade former av kunskapsintresset blir ett återkommande problem för svensk alternativrörelse men det gör också att erfarenheter, särskilt av dessa uppsugningsförsök blir outforskade och fortsätter pocka på en bearbetning. I Danmark får de nya rörelserna mer spelrum och kan knyta praktik och teori närmare varandra genom demokratisering av pedagogiken och forskningen. I Norge är från början de nya rörelsernas utveckling tätt knuten till delar av den etablerade vetenskapen och kan därför bygga kunskapsinstitutioner som blir en kärna som bär en nationell motelit. Samtidigt är praktiken, som kunskapssökandet kan utgå från, mindre omfattande jämfört med den svenska solidaritetsrörelsen och den danska rörelsen för förändring av vardagslivet och byggandet av lokala alternativ. 

I Finland får fredsrörelsen oväntat stort genomslag i massmedia, forskning och det etablerade politiska systemet och öppnar för en ny medvetenhet om internationella förhållanden och solidaritet med tredje världen. Men det är en öppning som sker till priset av specialisering och professionalisering. Uppsvinget övergår nästan helt i yrkeskarriärer och auktoritär vänster men med god förankring i redan existerande rikstäckande arbetar- och bondeorganisationer, kanske mer än någon annanstans i Norden. På Island blir den nya fredsrörelsen bestående och är fortfarande på 2000-talet samlande kraft i mobilisering mot krig med 1960-talet symboler i täten. Underlaget för en alternativrörelse och eget kunskapssökande är dock mycket litet och istället för en rörelse blir det ibland hela befolkningen på en ort som är alternativ och ställer det etablerade samhället maktlöst åt sidan.

Nordiska jämförelser

Agøy (se nedan) s297 ”Under 1960- och 1970-talet attraherade apartheidfrågan ett fåtal ’särskilt intresserade människor’, för det mesta de som arbetade med internationella organisationer och radikaler som var särskilt intresserade av befrielserörelser i Afrika eller allmänt. I Norge ändrades detta enormt i mitten av 1980-talet.” Vad kan hon grunda detta på?

Berit Hagen Agøy i The Freedom Struggle in Southern Africa: The Role of the Norwegian Church 1948-1994, 

S266: ”17 maj gick Agøy till Norska Sjömansmissionen i Durban för att fira nationaldagen. Hon såg fram emot att träffa flera kristna som sin värd, en norsk missionär vars kristna tro inspirerade honom att helhjärtat stödja kampen mot apartheid. Nu såg hon fram emot att träffa flera likasinnade. ”Efter ett tag kom en äldre dam fram till mig med ett flygblad med texten ”låt oss bedja att Mandela får sitta kvar i fängelset till dess han blir frälst.”. Jag blev överraskad, och frågad vad det betydde. Hennes svar var ”Vet du inte att Mandela är en kommunist och terrorist och att ANC krigar mot alla kristna?”. När jag försiktigt försökte ifrågasätta detta, blev jag för första gången i mitt höra att jag inte var en äkta kristen.” samt mer om sex år senare 17 maj i Oslo när Mandela talade i Oslo katedral och tackade för alla böner som hållit honom vid liv.

---------------------------
Litteratur:

Andersson, John, Rebell i klassamhälle och välfärdsstat, Federativs, 1961.
En fri tidning, Arbetaren – syndikalistisk pressröst 60 år, Federativs, 1981.
FNL-rörelsen i Sverige, Hammarström, Tommy, red., 1975.
Fogelström, P A, Kampen för fred, Svenska freds- och skiljedomsföreningen, 1983.
Gröndahl, Britta, Äventyrens år, Federativs, 1992.
Lund, Arwid, Albert Jensen och revolutionen, Federativs, 2001.
Lätt, Nisse, En svensk anarkist berättar, Nisse Lätts minnesfond, 1993.
Oskarsson, Inge, Anarkisten, Spartacus, 1990.
Oskarsson, Inge, Världen mitt fosterland, Spartacus, 1991.
Sjöö, Ingemar, Fackliga fribrytare, 2004.

Komplettering:

Inarbeta FNL i Sverige, Salomon m.fl.
TUG intervjuerna + artikel Freden
Russeltribunalen i S och DK
Anarkisterna i Milano
Situationisterna mfl Thörn
Lumpkriget
Norge demokrati fångkamp
Emmaus Björkå alternativ
Warzawapakten och NATO
Ungdomsupproret, Mosskin, …DK
Social kamp

”Häften”

Nordisk alternativrörelse 1917 – 2007

Solidaritetsrörelsen

Sydafrikarörelsen

Vietnamrörelsen

Världsungdomsfestivalerna

Miljörörelsen framväxt i Norden på 1960-talet

Fredsrörelsen i Norden 1940 – 1970.

Kampen för demokrati och nya folkrörelser 1960 – 1970.

Ungdomsupproret på 1960-talet

Nordiska folkrörelser

Danmark

Finland

Island

Norge 

Sverige